Справа № 761/27235/25
Провадження № 2/761/2994/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Романишеної І.П.
за участю секретаря Решти Д.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_4  (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 (далі - третя особа, позичальник) про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 13 451 400 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви.
04 липня 2023 року укладено договір позики, відповідно до умов якого третьою особою отримано кошти у ОСОБА_1 у розмірі 11 925 000 грн, що еквівалентно 318 000 доларів США. Зазначену суму позики позичальник зобов`язувався повернути готівкою, за курсом продажу АТ ПУМБ в день її повернення, але не пізніше 04 жовтня 2023 року.
При оформленні договору позики приватний нотаріус КМНО Войтовський В.С., отримав нотаріально посвідчену заяву відповідача, відповідно до якої вона надала згоду на прийняття грошей у позику її чоловіком. 
У встановлений договором строк подружжя зобов`язання не виконало, кошти не повернуло, а тому, у зв`язку з непогашеною сумою заборгованості за договором позики, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики з відповідача як з солідарного боржника в сумі 13 451 400 грн., що за курсом продажу АТ ПУМБ станом на 24 червня 2025 року еквівалентно 318 000 доларів США.
Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Юзьковій О.Л. 
Ухвалою суду від 25 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження.
18 вересня 2025 року відповідач подала відзив на позовну заяву, згідно змісту якого заперечує щодо обґрунтованості позову. Вказує, що факт надання нею письмової згоди на укладання договору позики не підтверджує, що відповідний правочин укладено в інтересах сім`ї, водночас ініціатор позову не довела використання позичених коштів саме у сімейних цілях. Крім того, відповідач стверджує, що володіє інформацією, що її чоловік використав кошти не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби, що підтверджується договором позики 
від 05 липня 2023 року, укладеним ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Отже, ОСОБА_5 , позичив у позивача грошові кошти виключно в своїх особистих цілях, а саме: з метою передання їх в позику іншій особі, відтак, такі грошові кошти не можуть бути стягнуті з відповідача на підставі положень статті 65 СК України.
Також, відповідач вважає недобросовісною поведінку позивача, оскільки нею 24 червня 2024 року була надана заява, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С., зареєстрована за № 1762, якою підтверджено припинення іпотеки нежитлових приміщень, які передано ТОВ «ГУД ВУД АЛЬЯНС» в іпотеку позивачу в забезпечення виконання договору позики. Вважає, що іпотека припинилась у зв`язку з повним виконанням її чоловіком зобов`язань за договором позики. Однак, після виконання її чоловіком договірних зобов`язань, позивач звернулася до приватного нотаріуса Козлової Н.В. із заявою вчинити виконавчий напис про стягнення з позичальника заборгованості за договором позики у розмірі 13 451 400 грн., які в цій справі позивач вже стягує з неї. 27 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Авторговим А.М. відкрито виконавче провадження № 78472024 з примусового виконання виконавчого напису, який було оскаржено третьою особою в судовому порядку (справа № 761/35137/25).
19 вересня 2025 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору подано до суду письмові пояснення, в яких стверджено про сплату заборгованості за договором позики, а також про те, що кошти використано не в інтересах сім`ї. Крім того, позикодавець вказує про подвійне стягнення заборгованості з урахування відкритого виконавчого провадження з виконання виконавчого напису про стягнення заборгованості за договором позики.
Позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якої не погоджується з аргументами відповідача про сплату її чоловіком боргу за договором, а також з тим, що кошти використано не в інтересах сім`ї. 
03 листопада 2025 року відповідачем подано заяву про виклик свідка, а саме приватного нотаріуса КМНО Войтовським В.С., а також додаткові пояснення, в яких додатково зазначила таке.
На підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 24 червня 2024 року заборона відчуження предмета іпотеки, яка забезпечувала єдине зобов`язання ОСОБА_5 за договором позики була знята приватним нотаріусом. Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 434525370 та № 434525947 від 08 липня 2025 року.
Відповідач наголошує, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання.
Більше того, в день повернення коштів, 24 червня 2024 року ОСОБА_1 уклала новий договір позики, на цей раз з юридичною особою ТОВ «С.Р.П.», де відповідач є засновником та директором. Нові зобов`язання були забезпечені договором іпотеки від 24 червня 2024 року того самого нерухомого майна, що належить ТОВ «ГУД ВУД АЛЬЯНС». Відповідно, у нотаріуса не могло б виникнути правових підстав зняти обтяження з майна, якби позика від 04 липня 2023 року залишалася неповерненою.
11 листопада 2025 року відповідачем подано заяву про долучення доказу до матеріалів справи, а саме: копію витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо відкриття кримінального провадження за частиною п`ятою статті 190 КК України.
Ухвалою суду від 24 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
На підставі розпорядження № 01-08-284 від 25 лютого 2026 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 761/27235/25 за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду міста Києва, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2026 року матеріали позову передані на розгляд судді Романишеній І.П.
Ухвалою суду від 27 лютого 2026 року прийнято до провадження справу та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
Протокольною ухвалою суду від 19 березня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка. 
11 травня 2026 року представник позивача подав додаткові пояснення у справі.
Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, зокрема, зазначаючи, що нотаріальна посвідчена заява була вчинена у зв`язку з необхідністю зняття іпотеки, щоб отримати перекредитування (рефінансування). 
Представник відповідача щодо позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Наголошував, що заборгованість погашена тоді, коли була видана нотаріально посвідчена заява, та на наступний день виданий новий кредит, а вже через пів року приватний нотаріус вчинив виконавчий напис без повідомлення відповідача та її чоловіка. Жодних письмових претензій від позивача до позичальника не було заявлено.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Встановлено, що 04 липня 2023 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1278 (далі - договір позики).
Відповідно до пункту 1 вказаного договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність кошти у розмірі 11 925 000 грн., що становить 318 000 доларів США.
Зазначену суму позичальник зобов`язався повернути готівкою, за курсом продажу АТ «ПУМБ» на день її повернення, не пізніше 04 жовтня 2023 року (пункт 2 договору позики).
Відповідно до пункту 4 договору позики повернення боргу має здійснюватися в місті Києві за місцем проживання позикодавця ( АДРЕСА_1 ).
За несвоєчасне повернення позичених грошових коштів позичальник має сплатити позикодавцю пеню в розмірі 24% річних від суми простроченого боргу, починаючи з дня прострочки та відшкодування завданих позикодавцю збитків в повному обсязі (пункт 5 договору позики).
Цей договір укладено за заявою про згоду дружини позичальника - ОСОБА_4 , справжність підпису на якій посвідчено нотаріально приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. 4 липня 2023 року за реєстровим номером № 1277 (пункт 6 договору позики).
У відповідній заяві відповідач надала згоду чоловікові на отримання коштів у позику, укладання і підписання відповідного договору позики, а також договорів про внесення змін та доповнень до договору позики, на умовах на його власний розсуд. Вказала, що в разі пошкодження, знищення предмету іпотеки з будь-яких причин, в тому числі, з причин існуючого військового стану в Україні, що буде надано в якості майнової поруки за зобов`язаннями чоловіка, родина має відновити предмет іпотеки та надати нове забезпечення боргових зобов`язань за рахунок майна, що є спільною сумісною власністю.
Відповідно до пункту 8 договору позики сторони погодились, що після повернення грошових коштів позикодавцем буде надано позичальнику заяву про повний розрахунок. 
Пунктом 9 договору позики передбачено, що позичальник відповідає за невиконання зобов`язань за договором всім своїм майном.
З метою належного виконання зобов`язань за вказаним договором позики 04 липня 2023 року ОСОБА_1 та ТОВ «ГУД ВУД АЛЬЯНС» укладено іпотечний договір, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Делікатною Л.М. та зареєстрований в реєстрі № 270, за умовами якого в іпотеку позивачу передано нерухоме майно, а саме нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2371403732227; Нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2371357932227.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 24 червня 2024 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. та зареєстрованої в реєстрі № 1762, у зв`язку з повним виконанням умов та відповідним припиненням договору іпотеки, вона не заперечувала проти зняття іпотеки та державної реєстрації припинення іпотеки.
24 червня 2024 року проведена державна реєстрація припинення іпотеки зазначених нежитлових приміщень на підставі заяви ОСОБА_1 
27 червня 2025 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгового А.М. відкрито виконавче провадження № 78472024 з виконання зазначеного виконавчого напису.
В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 761/35137/25, предметом якої є визнання виконавчого напису № 1077 таким, що не підлягає виконанню. 
Спірні правовідносини сторін виникли щодо виконання умов договору позики, укладеного 04 липня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , дружиною якого є відповідач, яка, за твердженням позикодавця, несе солідарний обов`язок щодо повернення коштів, оскільки надавала згоду на укладення договору позики її чоловіком.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, у статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У частинах другій, третій статті 65 СК України зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц, про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
У пунктах 66, 69 вказаної постанови зазначено, що якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Кредитор не може бути обмежений у виборі застосованого способу задоволення своїх вимог до боржника, в той час як контроль за недопустимістю подвійного стягнення заборгованості в межах своїх повноважень здійснює як державний (приватний) виконавець, так і суд в рамках судового контролю за виконанням судових рішень.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Стверджуючи щодо укладення позикодавцем спірного правочину не в інтересах сім`ї, відповідач посилається на те, що 05 липня 2023 року її чоловік ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_6 (позичальник) уклали договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 350 000 доларів США та зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму коштів не пізніше 30 вересня 2023 року.
Проте, зміст зазначеного договору позики від 05 липня 2023 року не підтверджує, що кошти від позики, наданої ОСОБА_1 , використано чоловіком відповідача в особистих цілях або не в інтересах сім`ї. Розмір позики за відповідними договорами є різним та в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_6 позичено ті ж самі купюри у розмірі 318 000 доларів США, також умови договору позики від 04 липня 2023 року не містять положень щодо отримання третьою особою коштів з метою передачі їх в подальшу позику іншій особі.
Інших доводів щодо використання третьою особою коштів за договором позики не в інтересах сім`ї, відповідач не наводила під час розгляду справи.
Оскільки договір позики від 04 липня 2023 року укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за нотаріально засвідченою згодою дружини позичальника, про що свідчить відповідна заява та застереження в договорі позики, при цьому відповідач не спростувала презумпції спільності права власності подружжя, дружина позичальника є належним відповідачем у цій справі.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимоги про стягнення коштів, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, частини першої статті 13 ЦПК України.
Так, учасники справи не спростовують отримання третьою особою від позивача у борг коштів за договором позики від 04 липня 2023 року, проте, відповідач та третя особа наголошують увагу на тому, що умови спірного договору виконали в повному обсязі, сплативши борг в повному обсязі 24 червня 2024 року, і саме цього дня, позивач написала нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначила, що у зв`язку з повним виконанням умов та відповідним припиненням договору іпотеки не заперечує щодо зняття іпотеки та державної реєстрації припинення іпотеки. Водночас, позивач стверджує, що борг не було повернуто і заяву нею було написано з метою отримання перекредитування (рефінансування).
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.1049 ЦК України).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Так, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При цьому доктрина заборони суперечливої поведінки, базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основу доктрини покладено принцип добросовісності.
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 міститься правовий висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Суд вважає, що теперішня поведінка позивача щодо твердження про те, що третя особа не виконала договірних зобов`язань за договором позики, суперечить її попередній заяві та діям, які полягають в тому, що відповідно до її нотаріально посвідченої заяви не заперечувала щодо зняття іпотеки та державної реєстрації припинення іпотеки нерухомого майна, яке було передано їй в іпотеку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, підставою в заяві визначено саме повне виконанням умов та припинення договору іпотеки.
Суд розцінює зазначену заяву як однозначне волевиявлення іпотекодержателя щодо припинення забезпечувального зобов`язання у зв`язку з виконанням основного боргового зобов`язання, оскільки зміст заяви прямо пов`язує припинення іпотеки із повним виконанням умов договору. При цьому, заява не містить жодних застережень щодо часткового виконання зобов`язання, наявності непогашеної заборгованості, спору між сторонами або тимчасового характеру припинення обтяження.
Суд також враховує, що саме позивач ініціювала процедуру припинення іпотеки та зняття заборони відчуження, а після вчинення відповідних реєстраційних дій протягом тривалого часу не заявляла вимог щодо існування непогашеної заборгованості чи незаконності припинення іпотеки та не вчиняла ніяких дій, які б свідчили про наявність у ОСОБА_5 заборгованості. 
При цьому, договір іпотеки від 04.07.2023 містив пряму умову про те, що його дія триває до повного виконання забезпеченого ним грошового зобов`язання. Відповідно до статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, а тому її припинення у зв`язку з виконанням свідчить про припинення саме основного забезпеченого зобов`язання.
Суд також враховує, що заява ОСОБА_1 від 24.06.2024 є нотаріально посвідченим одностороннім правочином, вчиненим особисто позикодавцем, а відтак є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 ЦПК України.
Частинами першою та третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що нотаріус як державний реєстратор зобов`язаний перевіряти наявність факту виконання умов правочину, з якими закон пов`язує припинення речового права. 
Пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127, встановлено, що для державної реєстрації припинення права у зв`язку з виконанням умов правочину подається документ, який підтверджує факт виконання таких умов.
Таким документом у даному випадку слугувала нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 від 24.06.2024, на підставі якої приватним нотаріусом Войтовським В.С. правомірно вчинено реєстраційні дії щодо припинення іпотеки та зняття заборони відчуження відповідно до вимог статті 74 Закону України «Про нотаріат».
При цьому, позивачем не оскаржено у встановленому законом порядку нотаріальну заяву від 24.06.2024, не заявлено вимог про визнання її недійсною чи підробленою, не подано заяв або клопотань про призначення почеркознавчої чи іншої судової експертизи для спростування належності підпису. За відсутності таких доказів у суду відсутні правові підстави ставити під сумнів дійсність зазначеної заяви та законність вчинених нотаріальних дій.
Відповідно до частини першої статті 593 ЦК України право застави (іпотеки) припиняється у разі припинення забезпеченого заставою зобов`язання, а згідно з частиною другою цієї статті у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні відомості. Судом встановлено, що відповідні записи були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у передбаченому законом порядку та на належній правовій підставі.
У сукупності з фактом перевірки нотаріусом документів, необхідних для припинення речового права, внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відсутністю доказів існування іншої законної підстави припинення іпотеки, а також поверненням правовстановлюючих документів на предмет іпотеки іпотекодавцю, суд доходить висновку, що наведені обставини в своїй сукупності підтверджують факт повного виконання основного зобов`язання за договором позики.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Твердження позивача про безпідставність ототожнення її нотаріально посвідченої заяви від 24 червня 2024 року із заявою про повний розрахунок, яка передбачена пунктом 8 договору позики, суд відхиляє та наголошує увагу на принципі сontra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). 
Так, особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party) (постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19.
При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 146/1094/21).
Так, включаючи у договір позики пункт 8, відповідно до якого передбачено, що після повернення грошових коштів позикодавцем буде надано позичальнику заяву про повний розрахунок, сторонами не погоджено форми відповідної заяви, а також те, що саме в ній має бути зазначено, та спосіб, в який заява має бути надана позичальнику. Тож, нотаріально посвідчена заява позивача, в якій стверджено про виконання договірних зобов`язань та припинення іпотеки майна, яким було забезпечено виконання договору позики, свідчить про те, що вона по суті є заявою про повний розрахунок. 
Також, суд враховує і те, що у судовому засіданні 21 квітня 2026 року представник відповідач надав суду для огляду оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, які відповідно до пункту 9.6 договору іпотеки від 04 липня 2023 року залишаються на зберіганні у іпотекодержателя (позивача) до повного розрахунку за договором позики, після чого іпотекодержатель повертає вищезазначені документи іпотекодавцю. Відповідні документи об`єктивно не могли бути у розпорядженні відповідача без виконання умов договору позики.
Ураховуючи викладене, з урахуванням принципу сontra proferentem, оцінки заяв та поведінки позивача, перебування у розпорядженні відповідача правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, які відповідно до положень договору іпотеки мали залишатися у іпотекодержателя до повного розрахунку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, що є підставою для відмови у його задоволенні.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості за договором позики, - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Реквізити учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;
Відповідач - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .
Повний текст рішення складено 15.05.2026р.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА