ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 284/1083/24
провадження № 51-315 км 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Народицького районного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 12024060500000302, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Народицького районного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року затверджено угоду про примирення, укладену 28 лютого 2025 року між потерпілою ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 .
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, і призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вказаним вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.
Відповідно до вироку ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 30 серпня 2024 року приблизно о 17:50, перебуваючи у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Vivaro», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись неподалік домогосподарства № 54 на вул. Свято-Миколаївській у смт Народичі Коростенського району Житомирської області, порушуючи вимоги пунктів 2.9 а, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху, у результаті чого здійснив наїзд на корову, яка виходила на проїжджу частину з узбіччя справа наліво, від зіткнення з якою у наслідок удару від автомобіля відлетіла ліва фара, яка вдарила пішохода ОСОБА_8 , яка рухалася по узбіччю в зустрічному напрямку.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Народицького районного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року - без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі заступник керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 (далі - прокурор), не оспорюючи кваліфікації дій ОСОБА_7 та доведеності його винуватості, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого у наслідок м`якості, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що для задоволення інтересу суспільства (публічного інтересу), який полягає у суворому покаранні для осіб, які керують транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, законом України про кримінальну відповідальність прямо заборонено звільнення від кримінальної відповідальності винної особи у зв`язку із її примиренням з потерпілим (ст. 46 КК). Наведене свідчить про те, що у співвідношенні публічних і приватних інтересів у категорії справ, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 КК, яке має двооб`єктний склад, переважає публічний інтерес.
Зауважує, що у наслідок порушень допущених судом, призначене ОСОБА_7 основне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді штрафу є невиправдано м`яким.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
Крім того, до суду надійшло клопотання прокурора, у якому він, посилаючись на аналогічну аргументацію щодо співвідношення публічного та приватного інтересів, та з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, просить передати кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 частково підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Що стосується клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, вказав про його часткову обґрунтованість, разом з тим просив його задовольнити.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, а також клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Обґрунтовуючи підстави для передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, прокурор у своєму клопотанні вказує про існуючу різну практику Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Зокрема, прокурор вказує що у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2025 року (справа № 756/2340/23, провадження № 51-4436 км 24) колегія суддів дійшла висновку про можливість затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 286-1 КК, яка жодним чином не суперечить інтересам суспільства, та у якій забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей, закріплених у статтях 469, 474 КПК.
Водночас, як вказує прокурор, у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29 квітня 2025 року (справа № 293/2152/23, провадження № 51-5420 км 24) колегія суддів дійшла протилежного висновку та скасувала ухвалу апеляційного суду, якою, з посиланням на ч. 4 ст. 399 КПК, закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок, яким в свою чергу затверджено угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 286-1 КК.
Поряд з цим, прокурор звернув увагу, що, ухвалюючи таке рішення, колегія суддів Другої судової палати послалася на постанову Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2018 року (справа № 756/11661/17, провадження № 51-4582 км 18), а також на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 31 березня 2016 року (справа № 5-27 кс 16).
Проте колегія суддів вважає клопотання прокурора необґрунтованим, а тому не вбачає підстав для його задоволення.
Як зазначалося вище, у клопотанні йде мова про неоднакову судову практику стосовно подібних правовідносин.
Разом з тим, прокурором не враховано, що колегія суддів Другої судової палати у своїй постанові від 29 квітня 2025 року не робила протилежного висновку, порівняно з висновками, яких дійшла колегією суддів Першої судової палати у постанові від 10 квітня 2025 року.
Зі змісту постанови Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29 квітня 2025 року вбачається, що, відкривши спочатку апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора, у якій він вказував про неможливість укладення угоди про примирення у цьому провадженні, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про необхідність закриття апеляційного провадження відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК, при цьому необґрунтовано зазначив, що відповідно п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК у прокурора були відсутні підстави для оскарження вищезазначеного вироку суду на підставі угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченим.
Тобто, у зазначеній постанові Верховий Суд не здійснював аналіз можливості укладення угоди у кримінальних провадженнях за злочини, які охоплюють два або більше об`єктів посягання, не перевіряв висновків суду апеляційної інстанції щодо наведеної позиції (враховуючи, що вирок суду фактично не був предметом апеляційного розгляду), а лише констатував про необґрунтованість ухвали апеляційного суду, якою закрито апеляційне провадження без перевірки доводів прокурора по суті заявлених вимог.
Більше того, посилання прокурора в розрізі неоднакової судової практики на постанову Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2018 року (справа № 756/11661/17, провадження № 51-4582 км 18) також є непереконливими. У цьому кримінальному проваджені вироком Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року затверджено угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, який ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишено без зміни. За наслідками касаційного розгляду вказані судові рішення також залишені без зміни.
Отже, оскільки клопотання прокурора не містить належного обґрунтування з посиланням на відповідні рішення суду касаційної інстанції, які б з огляду на положення ч. 2 ст. 434-1 КПК давали підстави для передачі кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у його задоволенні.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі прокурор вказує про порушення судами вимог кримінального процесуального закону, оскільки місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, безпідставно затвердив угоду про примирення у кримінальному провадженні, у якому вона не могла бути укладена.
Обґрунтовуючи наведені твердження, прокурор звертає увагу на те, що у кримінальному провадженні за вчинення двооб`єктного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, у співвідношенні публічних і приватних інтересів переважає саме публічний.
Однак, наведені доводи прокурора колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам закону.
Як передбачено п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК, вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч. 3 ст. ст. 469 КПК не може бути укладена.
Згідно ч. 3 ст. 469 КПК угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Кримінальне провадження, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК з огляду на положення ст. 12 КК відноситься до категорії нетяжких злочинів. Основним об`єктом зазначеного кримінального правопорушення є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху та експлуатацію транспорту, додатковим - життя та здоров`я осіб.
Поряд з цим, відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2018 року (справа № 756/11661/17, провадження № 51-4582 км 18), при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо двооб`єктних (багатооб`єктних) злочинів, суд має не тільки керуватись вимогами статей 468, 469, 474 КПК, а й встановити, чи не суперечить зміст такої угоди інтересам суспільства та чи забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Народицького районного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року затверджено угоду про примирення, укладену 28 лютого 2025 року між потерпілою ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 , якого визнано його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, і призначено узгоджене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Поряд з цим, відкидаючи твердження прокурора стосовно необґрунтованості підстав для затвердження такої угоди, місцевий суд у вироку зазначив, що безпосередній об`єкт злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, а саме суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху та експлуатацію транспорту, сам по собі не є підставою для висновку, що угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим не відповідає інтересам суспільства, а призначене судом покарання порушує баланс між приватним інтересом потерпілої особи та публічним інтересом суспільства в цілому.
Не погодившись з такими висновками місцевого суду, притримуючись аналогічної позиції як і в суді першої інстанції, сторона обвинувачення оскаржила вирок у апеляційному порядку.
У свою чергу, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції дійшов переконання про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора, та, відповідно, не встановив підстав для скасування оскаржуваного вироку суду.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів.
Як видно зі змісту касаційної скарги, обстоюючи свої вимоги та стверджуючи про відсутність правових підстав для затвердження угоди у цьому кримінальному провадженні, прокурор вказує про заборону звільнення від кримінальної відповідальності осіб за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Проте прокурором не враховано, що у разі примирення потерпілого з обвинуваченим наведені вище законодавчі заборони стосуються саме випадків звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК, та у підсумку закриття кримінального провадження.
Угода ж про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу, оскільки сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують правовий інститут примирення саме до конкретного випадку, чим фактично задовольняється як власні (приватні) інтереси, так і за результатом укладення угоди суспільний (публічний) інтерес.
При цьому публічний інтерес в такому випадку задовольняється шляхом притягнення винної особи до кримінальної відповідальності, призначення їй узгодженого, але ж покарання, та настання відповідних наслідків кримінально правового характеру (до прикладу настання судимості, призначення більш суворого покарання у разі вчинення нового кримінального правопорушення, або ж призначення покарання із застосуванням положень статей 70, 71 КК, тощо), які є відмінними від тих, які настають у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК.
Отже, виходячи із аналізу норм матеріального і процесуального права, реалізація інституту примирення між потерпілим та обвинуваченим має два шляхи його правової реалізації.
Перша - звільнення від кримінальної відповідальності та, як наслідок, закриття кримінального провадження, що обумовлює припинення кримінального переслідування особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, що очевидно є більш сприятливою умовою, ніж ухвалення вироку на підставі угоди про примирення з визначенням узгодженого покарання. Саме тому положення ст. 46 КК визначають більш широкий перелік вимог, аніж воля осіб та тяжкість кримінального правопорушення, наявність яких є необхідними для можливості звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 46 КК.
Друга - затвердження вироком суду угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим і призначення узгодженого сторонами покарання. У такому випадку окрім покарання, правовим важелем для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень законодавець передбачив також наслідки за невиконання узгодженого покарання, які закріплені у ст. 476 КПК.
Верховний Суд України підкреслював, що під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) - це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права (постанова Верховного Суду України від 31 березня 2016 року у справі № 5-27 кс 16).
Підсумовуючи наведене, доводи прокурора про неможливість укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 286-1 КК з посиланням на положення ст. 46 КК є непереконливими та такими, що суперечать точному змісту вимог ч. 3 ст. 469 КПК.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що вирок суду на підставі укладеної між потерпілою ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 угоди про примирення не суперечить суспільним інтересам, яким забезпечено баланс інтересів сторін угоди, а також дотримано принципів публічності й диспозитивності.
Крім того, Суд не бере до уваги доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого у наслідок м`якості.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 424 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди після його перегляду в апеляційному порядку, а також судове рішення суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на такий вирок можуть бути оскаржені в касаційному порядку прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Оскільки сторонами в угоді про примирення узгоджено засудженому ОСОБА_7 покарання саме із застуванням ст. 69 КК, яка у свою чергу не містить заборон щодо її застосування до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК, а тому доводи прокурора в цій частині, а також і щодо м`якості призначеного покарання, не можуть бути предметом касаційного розгляду з огляду на процесуальні обмеження, встановлені вимогами п. 3 ч. 3 ст. 424 КПК.
За результатом касаційного розгляду колегія суддів дійшла переконання, що вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції є законними, обґрунтованими, вмотивованими, відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, а тому відсутні підстави для їх скасування чи зміни.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Клопотання заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду залишити без задоволення.
Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Народицького районного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3