Справа 243/895/26
Провадження 2/243/686/2026

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2026 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі: 
головуючий суддя Пронін С.Г.
за участю секретаря Рудь Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування завданої матеріальної шкоди у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації,
В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником нежитлової будівлі поліклініки загальною площею 1513,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 24 лютого 2022 року Російська Федерація (далі – рф) розпочала військову агресію проти України. Указом Президента України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено на території України воєнний стан. Внаслідок обстрілів рф території міста Слов`янськ завдані значні пошкодження вказаної нежитлової будівлі, чим було завдано йому матеріальних збитків. Розмір матеріальної шкоди, завданої незаконними діями рф становить 8623650 грн. Просив стягнути з держави Російська Федерація на його користь матеріальну шкоду у розмірі 8623650 грн., яка була спричинена в наслідок збройної агресії відповідача. 
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надала суду клопотання, згідно якого просила розглянути справу без їх участі, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, в судовому засіданні участі не приймали, про причини неявки суду не повідомили, відзив стосовно заявлених позовних вимог на адресу суду від відповідача не надходив.
Суд зауважує про те, що Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював наступні правові висновки:
предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України;
місцем завдання шкоди є територія суверенної держави України;
передбачається, що шкода є завданою агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені в Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України;
вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено в Статуті ООН;
національне законодавство України керується тим, що, за загальним правилом, шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновків, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, уразі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі поліклініки, загальною площею 1513,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранушенко В.М. 12.07.2019 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 173688254 від 12.07.2019 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 541400714141, дата державної реєстрації: 12.07.2019).
Згідно акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 14.05.2025, складеного Комісією з обстеження пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області зафіксовано пошкодження об`єкту нерухомого майна поліклініки за адресою:  АДРЕСА_1 , а саме: орієнтована дата пошкоджень об`єкта - 07.05.2025, ймовірні причини пошкодження об`єкта – вибухова хвиля. Висновки: нежитлова будівля поліклініки пошкоджена, рекомендовано виконання робіт з відновлення шляхом поточного ремонту об`єкта.
У судовому засіданні досліджено звіт про технічний стан нежитлової будівлі поліклініки за адресою:  АДРЕСА_2 , зроблений ФОП ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат експерта серії АЕ № 006016 від 22.12.2020), на замовлення ОСОБА_1 , дата обстеження 25.06.2025. Згідно висновку про технічний стан об`єкта встановлено, що конструкції будівлі поліклініки інженерні мережі та обладнання отримали значне пошкодження внаслідок збройної агресії РФ (наслідки артилерійських обстрілів, розповсюдження вибухових хвиль і уламків) пов`язані з порушенням їх нормального режиму експлуатації в умовах середньо агресивної середи, під впливом фазових зловживань, пов`язаних з потраплянням атмосферних опадів, постійних статистичних навантажень. Технічний стан будівлі поліклініки інженерні мережі та обладнання в цілому – непридатний до нормальної експлуатації. За наслідками проведеного огляду складено акт за результатами проведеного обстеження об`єктів, пошкоджених внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів (Додаток А). Згідно Додатку Б до звіту з фотографічних матеріалів вбачається, що будівлю було пошкоджено осколками від снарядів та вибухової хвилі, що підтверджується фото, які були зроблені експертом та на яких детально зображені ці пошкодження.
Відповідно до звіту про незалежну оцінку матеріального збитку нанесеного внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 27.08.2025, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Гінес Груп» (сертифікат № 328/20) на замовлення ОСОБА_1 , матеріальний збиток нанесений нерухомому майну – нежитловій будівлі поліклініки за адресою:  АДРЕСА_1 , внаслідок збройної агресії Російської Федерації, станом на дату оцінки – 01.08.2025 становить 8623660 (вісім мільйонів шістсот двадцять три тисячі шістсот шістдесят) гривень.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод таст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Частиною 1статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно із ч. 1ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно з п. 8 ч. 2ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово було продовжено та який станом на теперішній час триває до сих пір.
Вказані факти є загальновідомими, а відтак зазначені обставини доказуванню не підлягають згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.
Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією.
Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Аналогічну правову позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
В даному випадку предметом позову є саме відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21).
Відповідно до положень частин 1-3 статті 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Враховуючи положення частини 4статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.
При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Частиною 3 статті 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Факти пошкодження нежитлової будівлі поліклініки належної позивачу за адресою:  АДРЕСА_1 підтверджується належними та допустимими доказами наданими позивачем та дослідженими судом в ході розгляду справи.
Таким чином, суд вважає, що Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме на Російську Федерацію покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Позивач звертаючись до суду просить стягнути з держави Російська Федерація на його користь суму спричинених збитків, що виникли в наслідок російської збройної агресії на території України в розмірі 8623660 грн., розмір яких також підтверджений звітом про незалежну оцінку матеріального збитку нанесеного внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 27.08.2025, об`єкту нерухомого майна поліклініки за адресою: Донецька область, Краматорський район, м. Слов`янськ, вул. Заводська, буд. 2-а, складеного 27.08.2025 за поточними цінами станом на 01.08.2025 та представленого останнім в обґрунтування своїх заявлених вимог.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Так, згідно з п. 22ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до п. п. 2 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.
Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2026 року складає 3328 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, а позивач в свою чергу звільнений від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду, а тому саме з відповідача держави Російська Федерація на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір у розмірі 16640 гривень (3328 грн. х 5).
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст.22, 1166 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 16, 23, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування завданої матеріальної шкоди у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації - задовольнити.
Стягнути з держави Російська Федерація (індекс: 119049, місцезнаходження: Російська Федерація, м. Москва, вул. Житна, буд. 14) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , матеріальну шкоду, яка була спричинена внаслідок російської збройної агресії в сумі 8623660 (вісім мільйонів шістсот двадцять три тисячі шістсот шістдесят) гривень.
Стягнути з держави Російська Федерація (індекс: 119049, місцезнаходження: Російська Федерація, м. Москва, вул. Житна, буд. 14) на користь держави Україна судовий збір у розмірі 16640 (шістнадцять тисяч шістсот сорок) гривень.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 

Суддя:        С.Г. Пронін