УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року
м. Київ

справа № 127/19251/21
провадження № 61-7249ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у складі колегії суддів Шемети Т. М., Сала Т. Б., Панасюка О. С., повний текст постанови складений 05 травня 2026 року, та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_5, на ухвалу Вінницького міського суду від 24 березня 2026 року у складі колегії суддів Сичука М. М., Воробйова В. В. та Медяної Ю. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у складі колегії суддів Шемети Т. М., Сала Т. Б., Панасюка О. С., у справі за заявою  ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року у справі за позовом Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог щодо предмета спору Лука-Мелешківська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні майном та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у липні 2021 року перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог щодо предмета спору Лука-Мелешківська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні майном та повернення земельної ділянки.

Рішенням Вінницький міський суд Вінницької області від 13 жовтня 2022 року позовну заяву першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі - Вінницької міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог щодо предмета спору Лука-Мелешківська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні майном та повернення земельної ділянки задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні Вінницькою міською об`єднаною територіальною громадою в особі Вінницької міської ради права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 0510100000:03:054:0028 площею 0,7943 га, шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 1510100000:03:054:0028 площею 0,7943 га (номер запису про право власності 36675959 від 29 травня 2020 року) з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:03:054:0028 площею 0,7943 га, що розташована по АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди у здійсненні Вінницькою міською об`єднаною територіальною громадою в особі Вінницької міської ради права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_4 повернути в комунальну власність Вінницької міської об`єднаної територіальної громади в особі Вінницької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:03:054:0028 площею 0,7943 га, що розташована по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави в особі Вінницької обласної прокуратури 34540 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Лука - Мелешківська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні майном та повернення земельної ділянки, відмовлено. Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 2977,20 грн судового збору сплаченого за подання апеляційних скарг. Повернуто Вінницькій обласній прокуратурі з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 21 068, 40 грн.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради задоволено. Постанову Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року скасовано, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року залишити в силі.

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року.

Заява обґрунтована тим, що:
після ухвалення остаточного судового рішення набрав чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який, зокрема, передбачає зворотну дію в часі у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування нерухомого майна, а також умов компенсації його вартості добросовісному набувачеві;
судом при ухваленні рішення було застосовано спосіб захисту у вигляді негаторного позову, тоді як відповідно до змін у законодавстві спори щодо майна, яке вибуло з державної або комунальної власності, підлягають вирішенню з урахуванням положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України;
відповідно до нової редакції законодавства встановлено десятирічний граничний строк для витребування майна від добросовісного набувача, який у даному випадку, на його думку, сплив, оскільки право власності на спірну земельну ділянку виникло ще у 2001 році, а орган місцевого самоврядування був обізнаний про це щонайменше з 2004 року;
крім того, заявник посилається на положення закону щодо обов`язковості попереднього внесення органом державної влади або органом місцевого самоврядування вартості майна на депозитний рахунок суду у разі задоволення вимог про його витребування, що, за його твердженням, не було дотримано під час ухвалення рішення;
у заяві також наведено обставини щодо набуття заявником права власності на земельну ділянку на підставі державного акта від 2001 року, подальшого користування нею, а також обставини, встановлені іншими судовими рішеннями, які, на думку заявника, підтверджують його статус добросовісного набувача та впливають на правильність вирішення справи.

Посилаючись на положення статті 423 ЦПК України, заявник вважав, що зазначені зміни законодавства, які мають зворотну дію в часі та істотно впливають на правову оцінку спірних правовідносин, є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.

Ухвалою Вінницького міського суду від 24 березня 2026 року, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року по цивільній справі № 127/19251/21 за позовом першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог щодо предмета спору Лука-Мелешківська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні майном та повернення земельної ділянки.

Судові рішення мотивовані тим, що:
заявник при обґрунтуванні своїх вимог посилається на Закон України № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року, що нібито має зворотну дію щодо обмежень у поверненні майна, однак положення цього закону не можуть вважатися виключними обставинами у розумінні частини 1 статті 423 ЦПК України, оскільки такі обставини мають бути непідконтрольні учасникам процесу і суду на момент постановлення рішення, чого у справі не встановлено;
враховуючи викладене та оцінку доказів, представлених сторонами, суд встановлює, що підстави для перегляду судового рішення за виключними обставинами відсутні, а твердження заявника щодо права на визнання добросовісним набувачем земельної ділянки є необґрунтованими;
підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є виключно: встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону чи його положення, застосованого або не застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення;
наведений перелік є вичерпним, не підлягає розширеному тлумаченню та застосовується судом як імперативна процесуальна норма;
разом з тим, доводи заявника зводяться до того, що підставою для перегляду судового рішення є набрання чинності Законом України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ, який, на думку заявника, має зворотну дію в часі та змінює правове регулювання спірних правовідносин;
сам по собі факт зміни законодавства, навіть за наявності положень про його зворотну дію, не віднесений законодавцем до підстав перегляду судових рішень за виключними обставинами, визначених статтею 423 ЦПК України;
посилання заявника та його представників на необхідність застосування аналогії права та положень статті 10 ЦПК України не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки аналогія закону або права може застосовуватись виключно у разі наявності прогалини у правовому регулюванні, тоді як у даному випадку порядок та підстави перегляду судових рішень прямо і вичерпно визначені процесуальним законом;
отже, застосування аналогії права з метою розширення переліку підстав перегляду судового рішення суперечить принципу правової визначеності та вимогам процесуального закону;
обставини, на які посилається заявник, не є такими, що: передбачені частиною третьою статті 423 ЦПК України; мають характер виключних у розумінні процесуального закону; є об`єктивно непереборними та такими, що не могли бути враховані судом під час первісного розгляду справи;
фактично доводи заявника спрямовані на переоцінку правової кваліфікації спірних правовідносин, зміну способу захисту та повторний розгляд справи з урахуванням нового законодавства, що виходить за межі інституту перегляду судових рішень за виключними обставинами;
суд також враховує, що на момент ухвалення рішення від 13 жовтня 2022 року суд першої інстанції діяв у межах чинного на той час законодавства та сформованої судової практики, а отже, відсутні підстави вважати, що таке рішення було ухвалено з порушенням тих норм, які на той час підлягали застосуванню;
зміст поданих пояснень свідчить про те, що заявник та інші учасники фактично: повторно викладають обставини справи; надають власну оцінку доказам; посилаються на нові докази та документи; обґрунтовують інший спосіб захисту права; доводять необхідність застосування норм матеріального права у новій редакції. Такі доводи за своєю суттю спрямовані на повторний розгляд справи по суті, що є неприпустимим у межах даного процесуального інституту;
доводи учасників справи щодо необхідності врахування нових доказів, а також встановлення додаткових обставин, не можуть бути прийняті судом, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду при розгляді заяви за виключними обставинами;
посилання заявника на те, що змінами до цивільного законодавства встановлено десятирічний граничний строк для витребування майна від добросовісного набувача, який, на його думку, сплив у спірних правовідносинах, суд вважає безпідставними;
зазначені доводи фактично зводяться до переоцінки правової кваліфікації спірних правовідносин та застосування до них нових норм матеріального права, що не може бути предметом перегляду судового рішення за виключними обставинами;
доводи заявника щодо спливу строку давності ґрунтуються на іншому тлумаченні норм матеріального права та встановлених судом обставин, що вже були предметом дослідження під час розгляду справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, і не можуть бути переглянуті у порядку, передбаченому для виключних обставин;
посилання заявника на необхідність застосування положень щодо обов`язковості попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду також не приймаються судом до уваги, оскільки такі доводи стосуються зміни правового регулювання спірних відносин після ухвалення судового рішення та не свідчать про наявність виключних обставин;
аналогічно, наведені заявником обставини щодо набуття ним права власності на земельну ділянку, користування нею, а також обставини, встановлені іншими судовими рішеннями, не є новими чи виключними, оскільки були відомі та досліджувалися судами під час розгляду справи по суті, що виключає можливість їх повторної оцінки в межах даного провадження;
суд також враховує, що перегляд судового рішення за виключними обставинами не може використовуватися як спосіб повторного розгляду справи або оскарження судового рішення з підстав незгоди із його висновками чи правозастосуванням.

Апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, зазначив, що:
процесуальним законом врегульовано процедуру перегляду остаточного судового рішення за виключними обставинами, перелік підстав для цього є вичерпним;
стверджуючи про наявність підстав для перегляду  ОСОБА_1 посилався на те, що в даному випадку слід застосувати аналогію закону, аналогію права (частина 9 статті 10 ЦПК України), адже в прикінцевих та перехідних положеннях Закону України № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» вказано, що приписи цього Закону мають зворотну силу;
дійсно в пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-IX зазначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом;
заявник стверджує, що в справі яка розглядається судом не витребувано майно у добросовісного набувача, тому то на ці правовідносини поширюється дія пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4292-IX;
проте, виходячи зі змісту цих приписів Закону № 4292-IX, зворотну дію в часі мають положення Закону щодо правовідносин, які є предметом судового розгляду, однак в яких судом ще не ухвалено рішення. Натомість у справі яка розглядається, остаточне рішення Вінницьким міським судом ухвалено 13 жовтня 2022 року, а питання витребування майна від добросовісного набувача (віндикаційний позов) взагалі не було предметом спору, така вимога позивачем заявлена не була, адже позивачем було заявлено негаторний позов (усунення перешкод користування майном шляхом повернення земельної ділянки в комунальну власність Вінницької міської територіальної громади);
відтак апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що в заяві про перегляд рішення за виключними обставинами заявником наведено мотиви незгоди з остаточним рішенням суду (невірний спосіб захисту, незастосування судом наслідків спливу строку позовної давності, тощо), які не є виключними обставинами, за наявності яких можливий перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили;
апеляційний суд наголошує, що в усіх розглянутих Великою Палатою Верховного Суду справах нею було виснувано про можливість застосування аналогії закону чи аналогії права, оскільки процесуальне право не містило регулювання тих правовідносин, які виникли при розгляді конкретних справ;
отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що в даному випадку відсутні підстави для застосування аналогії права чи аналогії закону, адже питання перегляду остаточного судового рішення за виключними обставинами врегульовано процесуальним законом.

У травні 2025 року ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Якименком О. О., на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року. Просив постанову скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди порушили норми процесуального права - частини 9 та 10 статті 10 ЦПК України, 
апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування вказаних норм процесуального права у подібних правовідносинах, викладених: - у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21); у постановах Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 2040/5300/18 (провадження № К/9901/13623/20) та від 02 жовтня 2019 року у справі №808/6650/14 (ПР/808/17/16) (провадження №К/9901/24185/19);
апеляційний суд порушив норми процесуального права - статей 367, 368, 381, 382 ЦПК України, не врахував висновки щодо застосування вказаних норм процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року справа № 127/15911/17; від 21 листопада 2018 року справа № 607/10548/14-ц; від 5 грудня 2018 року справа № 201/11032/16-ц; від 05 грудня 2018 року справа № 199/8787/15-ц; від 19 грудня 2018 року справа № 524/9350/16-ц; від 11 березня 2020 року справа № 459/2618/17;
суд апеляційної інстанції не врахував, що заявник просить суд не обмежуватися положеннями статті 423 ЦПК України, а при вирішенні справи виходити із загальних засад законодавства, що є аналогією права. А суд вправі при розгляді справи виходити із загальних засад законодавства
законодавець, приймаючи Закон, спеціально передбачив в ньому положення про зворотну дію в часі, щоб його дія поширилася, як на майбутнє, так і на минуле, тобто врегулювало відносини, стороною якої є, зокрема, Архіпов В. І. Ций Закон направлений на досягнення справедливості і стабільності у суспільстві щодо захисту прав власності;
суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та доказам, зібраним у справі, загалом залишені без уваги аргументи, які викладені в апеляційній скарзі, формально погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 ;
в оскаржуваній постанові суд апеляційної апеляції, не давши відповіді на кожен аргумент апеляційної скарги, порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

У червні 2026 року ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_5 , на ухвалу Вінницького міського суду від 24 березня 2026 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року. Просила їх скасувати повністю і передати справу повністю до суду першої інстанції на новий розгляд заяви ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що: 
суди відмовили у застосуванні процесуальної аналогії права, посилаючись на те, що частина 3 статті 432 ЦПК передбачає вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами. З такою думкою суду не можна погодитися, оскільки якби статтею 423 ЦПК була передбачена така підстава для перегляду рішення за виключними обставинами, то заявник ОСОБА_1 не ставив би питання про застосування аналогії процесуального права;
суди неправомірно не застосували правову позицію Великої Палата Верховного Суду, висловлену в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11;
суд не надав належної оцінки тій обставині, що було не просто прийнято новий закон, а прийнятий Верховною Радою України Закон № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року змінює правове поле та істотно захищає право приватної власності в дусі статті 1 Першого протоколу до Конвенції (щодо мирного володіння майном);
таким чином, на ОСОБА_3 , як на правонаступницю відповідача ОСОБА_4 , у якої згідно з рішенням Вінницького міського суду від 13 жовтня 2022 року витребувана спірна земельна ділянка та ще й без будь-якої компенсації, - поширюються гарантії згідно з прийнятим Законом. Суд мав застосувати процесуальну аналогію права і переглянути рішення суду за виключними обставинами, оскільки права набувача земельної ділянки кардинально змінилися на користь людини;
ОСОБА_1 не намагався домогтися повторного розгляду справи, а послався на вагомі і непереборні обставини: правові гарантії як набувача земельної ділянки, які на нього поширюються у зв`язку з зворотною сили нового Закону і неможливість їх реалізувати через наявність рішення Вінницького міського суду від 13 жовтня 2022 року, яке набрало законної сили. В даному випадку суд мав би здійснити «екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства», як це зазначено в рішенні ЄСПЛ у справі «Христов проти України»;
Вінницький апеляційний суд помилково дійшов висновку, що дія пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-IX щодо зворотної дії цього Закону в часі не поширюється на правовідносини у даній справі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна. Обґрунтовуючи цю думку, апеляційний суд зазначив, що зворотна дія Закону поширюється у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання. З цим погодитися не можна, оскільки у даній справі віндикаційний позов про витребування майна у добросовісного набувача не заявлявся і таке рішення не ухвалювалося. Навпаки, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року позов був задоволений негаторний позов прокурора.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною третьою статті 423 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена 

Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Звертаючись з заявою про перегляд рішення за виключними обставинами, ОСОБА_1 посилався на те, що набрав чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який, зокрема, передбачає зворотну дію в часі у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування нерухомого майна, а також умов компенсації його вартості добросовісному набувачеві; положення Закону істотно впливають на правову оцінку спірних правовідносин, тому є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.

Встановивши, що перелік підстав для перегляду судових рішень за виключними обставинами є вичерпним, обставини, зазначені ОСОБА_1 не є виключними, суди зробили обгрунтований висновок про відмову в задоволенні заяви.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 13 вересня 2021 року у справі № 756/8428/13-ц (провадження № 61-5212св20).

Доводи касаційних скарг про необхідність застосування аналогії закону і права безпідставні.

Відповідно до частини 9 статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого 

виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11).

Застосування судом аналогії закону можливе лише у разі, якщо є прогалина у законодавстві, тобто є суспільні відносини, які відносяться, зокрема до сфери процесуального права, проте ці відносини не врегульовані жодним чином нормами процесуального права. Відтак, якщо певні цивільні процесуальні відносини не врегульовані ЦПК, вони регулюються тими правовими нормами, що регулюють подібні за змістом процесуальні відносини. Ці правила є універсальними, тому що вони розраховані на врегулювання усіх цивільних процесуальних відносин у разі наявності прогалин у цивільному процесуальному законодавстві. Водночас під час застосування правил про аналогію закону варто, перш за все, з`ясувати характер спірних суспільних відносин. Якщо спірні відносини є цивільними процесуальними відносинами, прогалина в законодавстві буде мати місце тоді, коли у ЦПК немає норми права, спрямованої на врегулювання таких спірних відносин. Для застосування аналогії закону потрібно віднайти в актах цивільного процесуального законодавства правову норму, яка регулює подібні за змістом цивільні процесуальні відносини (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 2-7985/2003).

Процедура перегляду судових рішень за виключними обставинами чітко визначена в статті 423 ЦПК України, тому підстави для застосування аналогії закону і права відсутні .

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_5, на ухвалу Вінницького міського суду від 24 березня 2026 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року у справі за позовом Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог щодо предмета спору Лука-Мелешківська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні майном та повернення земельної ділянки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат