П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/26708/24	

Категорія: 106020000	Головуючий у суді І інстанції: Скупінська О. В. місце ухвалення: м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюби Олега Володимировича про визнання бездіяльності протиправною та стягнення майнової і моральної шкоди

в с т а н о в и В:

23 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі, відкритій ухвалою Вищої ради правосуддя №1135/3дп/15-24 від 17.04.2024, та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурного підрозділу секретаріату Вищої ради правосуддя для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення;
- зобов`язати підготувати висновок та проєкт рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою Вищої ради правосуддя №1135/3дп/15-24 від 17.04.2024, та передати висновок та проєкт рішення (ухвали) разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурного підрозділу секретаріату Вищої ради правосуддя для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року замінено відповідача у даній справі з члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 на члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюбу О. В.

05 грудня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог та зміну підстав позову в якій заявник просив:
- визнати протиправною бездіяльність члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюби О. В., який в порушення пунктів 13.7, 13.26 Регламенту Вищої ради правосуддя (не пізніше тридцяти днів з дня відкриття дисциплінарної справи) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою №1135/3дп/15-24 Третьої Дисциплінарної палати ВРП 17.04.2024 по скарзі ОСОБА_3 від 17.05.2021 (вх. №М-6/16/7-22) до теперішнього часу не підготував висновок та проєкт рішення (ухвали), які разом з матеріалами дисциплінарної справи не передав до відповідного структурного підрозділу секретаріату Ради для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення;
- зобов`язати члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , відповідно до пунктів 13.7, 13.26 Регламенту Вищої ради правосуддя по дисциплінарній справі відкритій ухвалою №1135/3дп/15-24 Третьої Дисциплінарної палати ВРП 17.04.2024 по скарзі ОСОБА_3 від 17.05.2021 (вх. №М-6/16/7-22) підготувати висновок та проєкт рішення (ухвали) по дисциплінарній справі, які разом з матеріалами дисциплінарної справи передати до відповідного структурного підрозділу секретаріату Ради для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення;
- стягнути з члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду спричинену за наслідками протиправної бездіяльності члена Вищої ради правосуддя у розмірі 15 000 грн;
03 грудня 2025 року від ОСОБА_1 до суду першої інстанції надійшла заява про збільшення позовних вимог у якій заявник просив:
- визнати протиправною бездіяльність члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюби О. В. з питання порушення строків визначених ч.5 ст.42, п.4) ч.4 ст.43, ч.2 ст.48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.п.13.7, п.п.13.8, п.п.13.26 Регламенту Вищої ради правосуддя під час перевірки по скарзі колишнього члена правління ГО «ВО «Автомайдан» ОСОБА_3 (вх. №М-6/16/7-22 від 12.05.2022), що призвело до зупинення розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2023 про звільнення у відставку, спричинення шкоди його здоров`ю, істотної майнової шкоди, моральної шкоди;
- стягнути з члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 110 000 грн, заподіяну протиправною бездіяльністю, який у порушення встановлених п.4) ч.4 ст.43, ч.2 ст.48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.п.13.7, п.п.13.8, п.п.13.26 Регламенту Вищої ради строки понад 2 роки, з метою покарати за ухвалені як суддею рішення перешкоджав розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2023 про звільнення у відставку, всупереч встановленому законом місячному строку, що призвело до витрачання мною власних грошових коштів на проживання у готелях міста Києва, витрат на пальне з метою переміщення із постійного місця проживання та реєстрації до місця роботи, проведення медичних операцій та придбання лікарських засобів;
- стягнути з члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 350 000 грн, який всупереч місячного строку встановленого п.4) ч.4 ст.43, ч.2 ст.48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.п.13.7, п.п.13.8, п.п.13.26 Регламенту Вищої ради, навмисно знущався над особою з інвалідністю III групи ОСОБА_1 та навмисно з метою спричинити шкоду здоров`ю, майнову та моральну шкоду проводив перевірку 2 роки незважаючи на позовну заяву від 22.08.2024 у даній справі №420/26708/24 та листи про пришвидшення розгляду справи надіслані до Вищої ради правосуддя та Голові Вищої ради правосуддя Усику Г. І.

Суть таких позовних вимог полягає у тому, що спірною бездіяльністю відповідача порушено його права та інтереси саме внаслідок порушення строків для підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі. Тобто, на думку позивача, існувала перешкода розгляду його заяви від 11.04.2023 про звільнення у відставку, що призвело до шкоди здоров`ю, а також матеріальної шкоди.
Одеський окружний адміністративний суд прийняв до розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 з урахуванням указаної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року провадження у даній справі було закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Мотивуючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений ОСОБА_1 позов стосується розгляду дисциплінарної справи щодо нього як судді. З урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, які склалися в межах даної справи, суд першої інстанції вважав, що цей позов, яким його автор вимагає, по суті, «втрутитися» у процес (організацію) розгляду дисциплінарної скарги щодо нього, яка є у провадженні Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, зокрема шляхом визнання спірної бездіяльності протиправною – не підвідомчий адміністративному суду.
У даному випадку, на думку суду першої інстанції, оскарженню саме до Вищої ради правосуддя підлягає рішення її дисциплінарного органу, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді, у тому числі щодо дотримання процедури та наслідків її порушення, які мали місце, що й забезпечить право позивача, гарантоване статтею 55 Конституції України.
Разом з цим, суд першої інстанції відзначив, що частиною першою статті 239 КАС України передбачено, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Водночас, згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.03.2018 у справі № П/9901/135/18 (провадження № 11-70сап18), поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Позаяк спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає розгляду в суді (у системі судоустрою), то суд першої інстанції не зазначив в ухвалі про закриття провадження до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду від 12 травня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 указує на те, що право оскарження рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя та рішення за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 03.02.2025 позбавило його права на встановлення протиправної бездіяльності члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо непідготовки висновку у дисциплінарній справі відкритій ухвалою №1135/3дп/15-24 від 17.04.2025 та відшкодувати майнову і моральну шкоду за очевидну протиправну бездіяльність члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюби О. В.

Представник Вищої ради правосуддя, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає викладені в ній доводи безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують законність і правильність висновків суду першої інстанції. На думку представника відповідача, ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року є законною, ухваленою з дотриманням норм процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Мотиви відзиву полягають у тому, що до суду, у визначеному законом порядку, може бути оскаржено виключно рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі.
Процедурні дії в межах дисциплінарного провадження не є остаточним рішенням у дисциплінарній справі, не вирішують питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності чи відмову в такому притягненні, а тому не можуть бути самостійним предметом судового контролю.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Частина друга статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України містить визначення поняття публічно-правового спору – це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні.

Судом апеляційної інстанції, з урахуванням останньої заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 03 грудня 2025 року, встановлено, що предметом позову у цій справі є визнання протиправною бездіяльності члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюби О. В. щодо порушення строків визначених ч.5 ст.42, п.4) ч.4 ст.43, ч.2 ст.48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.п.13.7, п.п.13.8, п.п.13.26 Регламенту Вищої ради правосуддя під час перевірки по скарзі колишнього члена правління ГО «ВО «Автомайдан» ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя.
Повноваження, статус, порядок діяльності та засади організації Вищої ради правосуддя визначаються Законом України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі – Закон №1798-VIII).
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі – Закон № 1402-VIII).
За таких умов, статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя стосовно розгляду скарг та здійснення дисциплінарного провадження щодо судді визначаються Конституцією України, Законом №1798-VIII та Законом №1402-VIII.
Так, за правилами частини першої статті 51 Закону №1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до Вищої ради правосуддя має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.
Відповідно до статті 52 Закону № 1798-VIII до суду може бути оскаржене рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати.
Частина 7 статті 266 КАС України передбачає, що на рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду. Така скарга розглядається за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом.
Аналіз викладених норм дає підстави дійти висновку, що до суду, у визначеному законом порядку, може бути оскаржено виключно рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі.
Водночас, дії або бездіяльність Члена Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя при розгляді дисциплінарного провадження, є способом реалізації наданої суб`єкту владних повноважень компетенції, а тому такі дії або бездіяльність не можуть бути оскаржені окремо від рішення.
Подібні правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 вересня 2024 року у справі № 990/137/24 та від 11 липня 2024 року у справі № 990/118/24.
Слід зазначити, що оскаржувана позивачем бездіяльність члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків позивача у сфері публічно-правових відносин.
Така бездіяльність не є рішенням у дисциплінарній справі, а тому не може бути самостійним предметом судового контролю окремо від рішення, ухваленого за результатами дисциплінарного провадження.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що порушення процедури прийняття рішення у дисциплінарній справі може бути перевірено лише під час оскарження самого рішення. Однак, сама бездіяльність члена Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя не зумовлює самостійних правових наслідків, а відтак не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Отже, аналіз наведених норм, в контексті статусу Вищої ради правосуддя, свідчить, що дії чи бездіяльність члена Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя у межах дисциплінарного провадження є складовою спеціальної дисциплінарної процедури щодо судді. Такі дії не мають самостійного остаточного характеру, не вирішують питання про права чи обов`язки судді по суті та можуть бути оцінені лише в межах передбаченого законом порядку перегляду остаточного рішення у дисциплінарній справі.

Слід також звернути увагу на постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2026 року у справі № 990/438/25, від 15 січня 2026 року у справі № 990/245/25 та від 05 лютого 2026 року у справі № 990/538/25, у яких наголошено, що не може бути окремим предметом судового розгляду діяльність органів, що здійснюють дисциплінарне провадження стосовно судді (Дисциплінарних палат Вищої ради правосуддя).
Так, у цих справах Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відмову у відкритті провадження у справі або закриття провадження у справі з підстав того, що розгляд спору щодо дисциплінарного провадження стосовно судді перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не підлягає розгляду судами загальної юрисдикції з огляду на його предмет і суб`єктний склад.

Посилання ОСОБА_1 на те, що спірна бездіяльність перешкодила розгляду його заяви про звільнення у відставку, не змінює предмета спору.
Так, розгляд заяви про відставку було зупинено ухвалою Вищої ради правосуддя від 26 грудня 2023 року № 1418/0/15-23. Позивач звертався з позовом до суду щодо оскарження цієї ухвали (справа № 990/142/24), однак позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.
Отже, наслідки, на які посилається позивач, випливають не з окремого рішення, дії чи бездіяльності відповідача, а з рішення Вищої ради правосуддя про зупинення розгляду заяви про відставку та загального перебігу дисциплінарного провадження. Тому такі обставини не можуть свідчити про наявність самостійного предмета судового розгляду саме щодо члена Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 у цій справі.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що право оскарження рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя та рішення за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 03.02.2025 позбавило його права на встановлення протиправної бездіяльності члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо непідготовки висновку у дисциплінарній справі відкритій ухвалою №1135/3дп/15-24 від 17.04.2025 та відшкодувати майнову і моральну шкоду за очевидну протиправну бездіяльність члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості на встановлення протиправної бездіяльності члена Вищої ради правосуддя у межах справи про оскарження рішення Вищої ради правосуддя, прийнятого за результатом розгляду дисциплінарної скарги.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової і моральної шкоди колегія суддів вважає, оскільки позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюби О. В. щодо порушення строків визначених ч.5 ст.42, п.4) ч.4 ст.43, ч.2 ст.48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.п.13.7, п.п.13.8, п.п.13.26 Регламенту Вищої ради правосуддя під час перевірки по скарзі колишнього члена правління ГО «ВО «Автомайдан» ОСОБА_3 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, то, відповідно, не підлягають розгляду і зазначені похідні вимоги позивача.

За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у даній справі, оскільки її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Така процесуальна дія передбачена пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України, яка регламентує, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Зважаючи на те, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів констатує, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
При цьому, як правильно відзначив суд першої інстанції, поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № П/9901/135/18, від 31 січня 2019 року в справі № 9901/56/19, від 27 червня 2019 року в справі № 9901/920/18).

Керуючись статтями 238, 294, 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Кандзюби Олега Володимировича про визнання бездіяльності протиправною та стягнення майнової і моральної шкоди – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, в порядку статті 328 КАС України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   А.Г. Федусик