ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/7628/25 пров. № А/857/53258/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сала П.І.,
суддів: Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року (ухвалене суддею Дуляницькою С. М. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області, в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області у переведенні позивачки з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-p/2020, із зарахуванням до стажу періоду роботи з 01.02.2001 по 31.10.2022 у подвійному розмірі, викладену у рішенні про відмову у перерахунку пенсії № 956120834336 від 08.04.2025 та формі РС-право виданого по номеру ПС: 956120834336 на ОСОБА_1 від 08.04.2025;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області перевести позивачку з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-p/2020, з 06.03.2025 та зарахувавши до пільгового стажу періоди роботи: з 01.02.2001 по 01.06.2001 на посаді процедурної медсестри відділення легеневого туберкульозу № 3 Облтубдиспансеру; - з 01.06.2001 по 10.03.2005 на посаді палатної медсестри відділення легеневого туберкульозу №3 Облтубдиспансеру; з 10.03.2005 по 03.03.2010 на посаді процедурної медсестри відділення легеневого туберкульозу №3 Облтубдиспансеру; з 03.03.2010 по 11.01.2011 на посаді процедурної медсестри відділення легеневого туберкульозу № 3 КЗ "Рівненський обласний протитуберкульозний диспансер" Рівненської обласної ради; з 11.01.2011 по 09.01.2020 на посаді медсестри ендоскопічного кабінету КЗ "Рівненськийобласний протитуберкульозний диспансер" Рівненської обласної ради; з 09.01.2020 по 01.11.2020 на посаді медсестри ендоскопічного кабінету КМ "Рівненський обласний фтизіопульмологічний медичний центр Рівненської обласної ради; з 01.11.2020 по 31.10.2022 на посаді сестри медичної ендоскопічного кабінету приймально-діагностичного відділення КМ "Рівненський обласний фтизіопульмологічний медичний центр Рівненської обласної ради - у подвійному розмірі згідно із статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", та здійснити перерахунок пенсії.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що звернулася до Головного управління ПФУ в Рівненській області із заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за Списком № 2, однак їй було відмовлено у такому перерахунку у зв`язку з ненастанням необхідного пенсійного віку 55 років. Позивачка також вважає, що до її загального стажу роботи має бути зараховано період роботи з 01.02.2001 по 31.10.2022 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Вважає, що відповідач діяв протиправно та всупереч рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області № 956120834336 від 08.04.2025 про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2.
Зобов`язано Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області перевести позивачку з 01.04.2025 із пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за роботу із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 відповідно до пункту "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи із 01.02.2001 по 31.10.2022 в протитуберкульозному закладі охорони здоров`я відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області судовий збір у розмірі 605,60 грн.
У поданій апеляційній скарзі відповідач просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Наголошує, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається жінкам після досягнення 55 років. Станом на дату звернення право на пенсію за віком на пільгових умовах у позивачки не виникло. Водночас, як вважає апелянт, рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 на спірні правовідносини не впливає, оскільки положення п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV на час розгляду заяви ОСОБА_3 були чинними (не визнані неконституційними та не скасовані). 
Позивачка правом на подання відзив на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області (прийнятим за принципом екстериторіальності) ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії у зв`язку з ненастанням необхідного пенсійного віку. Зазначено, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" вік, необхідний для призначення пенсії, становить 55 років. Отже, право на перерахунок пенсії виникне після 06.03.2030.
Згідно з формою РС-право, номер пенсійної справи 956120834336, страховий стаж позивачки становить 33 роки 2 місяці 7 днів, а пільговий стаж за Списком № 2 - 24 роки 9 днів. Крім того, період роботи з 01.02.2001 по 31.10.2022 не зарахований в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Позивачка з правомірністю рішення пенсійного органу не погоджується, а тому за захистом своїх прав звернулася до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII".
Відповідно до п. 1 резолютивної частини вказаного рішення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст. 13, ч. 2 ст. 14, пункти "б" - "г" ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII.
За п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до набрання чинності Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII (дана норма повинна застосовуватися з 23.01.2020 після рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020) позивач при наявності необхідного страхового стажу та пільгового стажу – більше 10 років, має право на пільгову пенсію при досягненні 50 років.
У спірних правовідносинах застосуванню підлягають саме норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Таким чином, перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статті 8 Конституції України.
Вдітак суд дійшов висновку, що у даних правовідносинах слід застосовувати норму пункту "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до набрання чинності Законом України від 02.03.2015 №213-VIII (на підставі рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058) у редакції на час виникнення спірних правовідносин.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частина 3 статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Положенням ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За змістом п. 16 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058 положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - № 1788-XII) застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Стаття 60 Закону № 1788-XII встановлює пільги по обчисленню стажу (зарахування стажу роботи у подвійному розмірі) в деяких медичних закладах, а саме:
- лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я;
-у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД;
-в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я;
-у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я;
-у психіатричних закладах охорони здоров`я / закладах з надання психіатричної допомоги.
За приписами статті 7 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. 
Згідно з роз`ясненнями Міністерства охорони здоров`я України від 27.01.2010 № 05.03-18-54/973 інфекційним закладом (відділенням) є заклад (відділення), де надають медичну допомогу - хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.
Відповідно до змісту листа Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного Фонду України від 29.12.2005 № 625/15-05/039-6 № 10.01.09/2606 № 16918/02-20 заклади охорони здоров`я, в тому числі кабінети інфекційних захворювань відносяться до таких, час роботи яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
У свою чергу, статтею 1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" наведено визначення інфекційних хвороб, якими є розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними (паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Зазначені інфекційні захворювання відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133 "Про затвердження переліку особливо небезпечних, інфекційних та паразитарних хвороб людини і носіїв збудників цих хвороб", відносяться до небезпечних інфекційних хвороб. За приписами статті 1 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз" від 05.07.2001 № 2586-III протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я (п. 7 ч. 1); туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу (п. 12 ч. 1).
Відповідно до частини першої статті 10 Закон № 2586-III медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз.
За пунктом 1.1 наказу Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку протитуберкульозних закладів" № 514 від 16.17.2009 протитуберкульозний диспансер є лікувально-профілактичним закладом.
Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб" від 19.07.1995 за № 133, особливо небезпечною інфекційною хворобою є туберкульоз.
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За даними трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.04.1995, позивачка працювала в Облтубдиспансері та в цій частині книжка містить наступні записи:
- запис за № 3 від 01.02.2001 - прийнята на посаду процедурної медсестри відділення легеневого туберкульозу № 3;
- запис за № 4 від 01.06.2001 - переведена на посаду палатної медсестри цього ж відділення тимчасово на період відсутності основного працівника; 
- запис за № 5 від 10.03.2005 - переведена на посаду процедурної медсестри відділення легеневого туберкульозу № 3;
- запис за № 6 від 03.03.2010 - згідно рішення сесії Рівненської обласної ради № 1364 від 25.09.2009 Рівненський облтубдиспансер перейменовано в КЗ "Рівненськийобласний протитуберкульозний диспансер" Рівненської обласної ради;
- запис за № 7 від 11.01.2011 - переведена працювати на посаду медсестри ендоскопічного кабінету;
- запис за № 8 від 09.01.2020 - КЗ "Рівненськийобласний протитуберкульозний диспансер" Рівненської обласної ради реорганізовано в КМ "Рівненський обласний фтизіопульмологічний медичний центр Рівненської обласної ради. Рішення Рівненської обласної ради від 30.08.2019 № 1462;
- запис за № 9 від 01.11.2020 - переведена працювати на посаду сестри медичної ендоскопічного кабінету приймально-діагностичного відділення;
- запис № 10 від 31.10.2022 - звільнена через відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Факт роботи позивачки в період з 11.05.2007 по 30.09.2021 у зазначених умовах праці відповідачем не заперечується та додатково підтверджується довідкою від 24.03.2025 №36-КД та уточнюючою довідкою від 24.03.2025 № 37-КД, виданими Комунальним підприємством "Рівненська обласна інфекційна лікарня" Рівненської обласної ради.
Також за змістом довідки від 24.03.2025 № 36-КД, під час роботи ОСОБА_1 постійно контактувала з туберкульозними хворими та при виході на пенсію користується пільгами, передбаченими Законом України "Про пенсійне забезпечення", статі 60 - "пільги по обчисленню стажу роботи в деяких медичних закладах".
Крім того, згідно з рішенням сесії Рівненської обласної Ради № 1364 від 25.09.2009 з 3 березня 2010 року Рівненський обласний протитуберкульозний диспансер перейменовано в комунальний заклад "Рівненський обласний протитуберкульозний диспансер” Рівненської обласної Ради. Рішенням сесії Рівненської обласної Ради № 1462 від 30.08.2019 з 09.01.2020 комунальний заклад "Рівненський обласний протитуберкульозний диспансер" Рівненської обласної ради перейменовано в комунальне підприємство "Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр" Рівненської обласної ради.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відмова відповідача зарахувати до стажу позивачки у подвійному розмірі періоди роботи з 01.02.2001 по 31.10.2022 в протитуберкульозному закладі охорони здоров`я є протиправною та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
При цьому враховуються висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 27.04.2023 в справі № 160/14078/22, від 08.06.2022 в справі № 689/1593/16-а, від 08.06.2022 в справі № 510/1593/16-а, від 20.04.2022 в справі № 214/3705/17, від 22.12.2021 у справі № 688/2916/17, від 27.02.2020 у справі № 462/1713/17, від 23.01.2019 у справі №485/103/17 та від 04.12.2019 у справі № 689/872/17.
Щодо віку, з досягненням якого особа має право на призначення пільгової пенсії, то в цій частині колегія суддів виходить з таких мотивів.
У преамбулі Закону України "Про пенсійне забезпечення" зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Згідно із ст. 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
За приписами ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Відповідно до п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.
Статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.
Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015 збільшено раніше передбачений пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вік (для жінок) та стаж роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах.
09.07.2003 було ухвалено Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
03.10.2017 Верховною Радою України було ухвалено Закон "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить п. 2 ч. 2 ст. 114 такого змісту: право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абз. 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Також зазначена норма передбачає зміст ідентичний пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" щодо підвищення на 5 років стажу роботи, який дає право виходу на пенсію на пільгових умовах та віку для жінок.
За конституційним поданням народних депутатів України Закон України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" перевірявся на відповідність Конституції України.
Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) (далі - Рішення № 1-р/2020) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
У відповідності з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладенимиу постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20, Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом "б" статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
Тобто на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Відповідно до п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на призначення пенсії за віком на пільгових умовах на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відтак, застосовуючи вищезазначений висновок Великої Палати Верховного Суду до спірних правовідносин, відмова Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області у призначенні позивачці, яка на час звернення до відповідача досягла віку 50-річного віку та мала необхідний стаж роботи, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку та відсутністю необхідного пільгового стажу, визначеного ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
При цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не є предметом апеляційного перегляду.
Розподіл (перерозподіл) судових витрат не здійснюється з огляду на результат апеляційного розгляду.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 316, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі № 460/7628/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало  	
судді	 	О. М. Гінда  	
 	 	О. Б. Заверуха