ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року
м. Київ

справа № 522/19782/18
провадження № 61-7769св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Недашківського Андрія Володимировича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року в складі судді Абухіна Р. Д.та постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року в складі колегії суддів Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення грошових коштів та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення грошових коштів.

Вказувала, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня
2014 року в справі № 522/19324/14-ц, яка набула законної сили, було затверджено мирову угоду, укладену між нею та ОСОБА_2 у частині позовних вимог щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, за якою:
1. Цінні папери, а саме прості імені акції Публічного акціонерного товариства «Гібридний соняшник» в загальній кількості 1 745 794 штуки, розподіляються таким чином: ОСОБА_3 - 684 476 штук, що становить 32,89 % статутного капіталу, ОСОБА_2 - 1 061 318 штук, що становить 51 % статутного капіталу.
2. ОСОБА_2 відмовляється на користь ОСОБА_3 від належної йому частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана під час перебування у шлюбі, внаслідок чого вказана квартира вважається особистою приватною власністю ОСОБА_3 .
3. ОСОБА_3 відмовляється на користь ОСОБА_2 від належної їй частки у цінних паперах - простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена», внаслідок чого вказані акції вважаються особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
4. ОСОБА_2 зобов`язується виплатити ОСОБА_3 належну їй частку у цінних паперах - простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена» у розмірі 130 000,00 дол. США, а саме: по 50 000,00 дол. США за перший та другий роки та 30 000,00 дол. США за третій рік.
5. У випадку невиконання або прострочки виконання відповідних умов цієї мирової угоди в передбачені нею строки ОСОБА_3 має право передати ухвалу суду про затвердження мирової угоди на примусове виконання до виконавчої служби в порядку, встановленому статтями 17, 18 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивачка посилалась на те, що ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку виплатити їй частку у цінних паперах у розмірі 130 000 дол. США, а саме: по  50 000 дол. США за перший та другий роки та 30 000 дол. США за третій рік.
З урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 :
- 130 000,00 дол. США за мировою угодою, затвердженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року, що є еквівалентом 3 147 233,83 грн.;
- 3 % за користування грошовими коштами: за першим платежем -
50 000,00 дол. США, що є еквівалентом 174 676,31 грн, за другим платежем - 50 000,00 дол. США, що є еквівалентом 114 152,59 грн, за третім платежем -
30000 доларів США, що є еквівалентом 61 228,70 грн, а всього
3 497 291,44 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
18 квітня 2023 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Справа апеляційним судом слухалася неодноразово.
17 квітня 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що відповідач надав докази виконання обов`язків за мировою угодою. Зокрема в листі, адресованому Акціонерному товариству (далі - АТ)  «Піреус Банк» 28 лютого 2018 року, за підписом позивачки зазначено: «Я, ОСОБА_4 ), подтверждаю, что раздел имущества с моим бывшим мужем ОСОБА_5 выполнен согласно мировому соглашению. … Расчеты по сумме 130 тыс. дол. в мою пользу проведены в полном объеме, претензий по поводу сроков не имею». Також ключовим елементом правового режиму майна подружжя в Україні є презумпція, відповідно до якої будь-яке майно, набуте під час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року було витребувано виписки та договори за наявними в  ОСОБА_1 рахунками, відкритими в АТ «Сбербанк». Проаналізувавши вищевказані виписки, апеляційний суд зробив висновок, що рух коштів за рахунками свідчить про те, що розрахунки були проведені за рахунок розподілу між сторонами спільного сумісного майна подружжя - грошових коштів, що зберігалися на рахунках позивачкив АТ «Сбербанк » на підставі договорів банківського вкладу та актів прийому передачі грошових коштів від 29 жовтня 2013 року на суму 35 000,00доларів США, від 29 жовтня 2013 року на суму 105 000,00 доларів США, від 29 жовтня 2014 року на суму 660 000,00доларів США. Той факт, за рахунок яких джерел та у якій часовий проміжок було виконано мирову угоду, не має значення під час розгляду цієї справи. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами. 26 листопада 2024 року представником  ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції подано клопотання про залучення до матеріалів справи документа від 23 жовтня 2018 року, підписаного   ОСОБА_4 , що свідчить про здійснення розрахунків за мировою угодою на її користь у сумі 130 000,00 доларів США, та клопотання про поновлення строку на подачу вказаного доказу. Згідно з доданою до клопотання поштовою квитанцією, останнє було направлено відповідачем на адресу ОСОБА_4. Лист від 28 лютого 2018 рокуза підписом  ОСОБА_1 має важливе значення для правильного та обґрунтованого вирішення справи, тому апеляційний суд приймаєдокумент від 23 жовтня  2018 року, підписаний  ОСОБА_4 , який свідчить про здійснення розрахунків за мировою угодою на її користь в сумі  130000,00 доларів США, як доказ у справі. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У червні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Недашківського А. В. на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року, в якій заявник просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 449/1154/14, від 10 вересня 2018 року в справі № 920/739/17, від 27 лютого 2019 року в справі № 173/1025/16-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 23 травня 2018 року в справі № 537/4905/15-ц, від 11 листопада 2020 року в справі № 760/16979/15-ц, від 28 квітня 2021 року в справі № 910/9351/20, від 09 червня 2021 року в справі № 911/3039/19, від 08 вересня 2021 року в справі № 910/10444/20, від 28 вересня 2021 року в справі № 918/1045/20, про те, що наявність у боржника розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку; щодо заборони суперечливої поведінки; стосовно строків подання доказів. 
Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 525 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України про виконання мирової угоди в частині можливості на розсуд боржника без погодження з кредитором зміни умов виконання грошового зобов`язання за наслідком поділу спільного майна подружжя шляхом зарахування в рахунок виконання зобов`язання розміщених кредитором за мировою угодою під час шлюбу грошових коштів, які не були предметом поділу майна подружжя та не існували на рахунках під час такого поділу й розірвання шлюбу.
Разом з відзивом на уточнену позовну заяву представником відповідача 11 грудня 2019 року до суду було подано клопотання про залучення доказів до матеріалів справи, а саме залучення до матеріалів справи розписки позивачки, що, на думку відповідача, є адресованим АТ «Піреус банк» листом від 23 жовтня 2018 року. Такий документ не надсилався іншим учасникам справи, проте суд першої інстанції на виконання положень частини дев`ятої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та частини четвертої статті 183 ЦПК України не повернув його без розгляду, що не відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17, стосовно застосування частини четвертої статті 183 ЦПК України у її взаємодії із частиною дев`ятою статті 83 ЦПК України. Поданий за нового апеляційного розгляду справи цей же документ мав бути оцінений судом на предмет винятковості подання нових доказів на стадії апеляційного провадження справи. 
Лист, адресований АТ «Піреус Банк», від 28 лютого 2018 рокуне є підтвердженням факту виконання мирової угоди, позивачка у цьому листі лише підтвердила правильність обрахунків вартості акцій. Розписки про отримання 130 000,00 доларів США у порядку статті 245 ЦК України вона не видавала.  ОСОБА_1  не є клієнтом АТ «Піреус Банк», лист підписала під психологічним тиском відповідача, який мав намір отримати кредит у банку. Зазначений документ є особистою кореспонденцією, а тому не може бути допустимим доказом. 
Депозитні рахунки відкриті до укладення мирової угоди. На момент зняття коштів мирової угоди не існувало. Банківські вклади були особистим майном позивачки, спорів щодо поділу цього майна між колишнім подружжям немає. 
Вухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Прохода Ю. Л. посилається на те, що позивачка в касаційній скарзі посилається на нерелевантну практику Верховного Суду. Про застосування статті 525 ЦК України існує безліч висновків Верховного Суду. Відводи судді першої інстанції належним чином розглянуті та відхилені. Відповідач довів належними доказами факт виконання умов мирової угоди. Власноруч підписаним листом на адресу банку позивачка підтвердила отримання такого виконання. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня
2014 року в справі № 522/19324/14-ц, яка набула законної сили, затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у частині позовних вимог щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, за якою:
1. Цінні папери, а саме прості імені акції Публічного акціонерного товариства «Гібридний соняшник» в загальній кількості 1 745 794 штуки, розподіляються таким чином: ОСОБА_3 - 684 476 штук, що становить 32,89 % статутного капіталу, ОСОБА_2 - 1 061 318 штук, що становить 51 % статутного капіталу.
2. ОСОБА_2 відмовляється на користь ОСОБА_3 від належної йому частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана під час перебування у шлюбі, внаслідок чого вказана квартира вважається особистою приватною власністю ОСОБА_3 .
3. ОСОБА_3 відмовляється на користь ОСОБА_2 від належної їй частки у цінних паперах - простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена», внаслідок чого вказані акції вважаються особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
4. ОСОБА_2 зобов`язується виплатити ОСОБА_3 належну їй частку у цінних паперах - простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена» у розмірі 130 000,00 дол. США, а саме: по 50 000,00 дол. США за перший та другий роки та 30 000,00 дол. США за третій рік.
5. У випадку невиконання або прострочки виконання відповідних умов цієї мирової угоди в передбачені нею строки ОСОБА_3 має право передати ухвалу суду про затвердження мирової угоди на примусове виконання до виконавчої служби в порядку, встановленому статтями 17, 18 Закону України «Про виконавче провадження».
У листі, адресованому АТ «Піреус Банк»28 лютого 2018 року, за підписом позивачки зазначено: «Я, ОСОБА_4 , подтверждаю, что раздел имущества с моим бывшим мужем ОСОБА_5 выполнен согласно мировому соглашению. … Расчеты по сумме 130 тыс. дол. В мою пользу проведены в полном объеме, претензий по поводу сроков не имею».
Відповідно до висновку Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Київський експертно-дослідний центр», підписаного експертом  Фраймович Л. В. , від 21 липня 2020 року № 14941 та висновку фахівця від 21 травня 2020 року, складеного завідувачем кафедри прикладної лінгвістики Національного університету «Одеська юридична академія» М. В. Мамича, згідно з яким частину листа від 23 жовтня 2018 року «Расчеты по сумме 130 тыс. дол. в мою пользу проведены в полном объеме, претензий по поводу сроков не имею» неможливо тлумачити однозначно.
Відповідачем подано висновок експерта ТОВ «Українська експертна компанія» від 17 листопада 2020 року № 143, складений судовим експертом Ірхіним Ю. Б., щодо того ж підписаного Позивачем документа від 23 жовтня 2018 року, докази атестації вказаної особи як судового експерта, та висновок семантико-текстуальної (лінгвістичної експертизи) від 20 листопада 2020 року № 3052, відповідно до яких тлумачення тексту документа від 23 жовтня 2018 року є прямим підтвердженням визнання факту, що розрахунки за сумою  130 000,00 доларів США проведені в повному обсязі, претензій зі сторони ОСОБА_4 немає.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з пунктом 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 175 ЦПК України (в редакції, чинній на час затвердження місцевим судом мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.
У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.
У разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-274цс15, постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року в справі № 372/742/16-ц та від 10 липня 2019 року в справі № 754/1795/16-ц, від 26 лютого 2025 року в справі № 505/2309/19. 
Ухвала про затвердження мирової угоди є судовим рішенням, обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами.
Згідно із статтями 11, 202 ЦК України затверджена судом мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства, має бути виконаний за правилами статей 509, 525, 526 ЦК України (постанова Верховного Суду від 09 вересня 2025 року в справі № 607/21971/23). 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). 
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
За змістом статті 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом. 
До таких ухвал належить і ухвала суду про затвердження мирової угоди. 
Ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня
2014 року в справі № 522/19324/14-ц, яка набула законної сили, про затвердженння мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у частині позовних вимог щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, є виконавчим документом, тому під час розгляду цієї справи суди мали перевірити фактичне виконання в повному обсязі цієї ухвали, зокрема щодо сплати ОСОБА_2 позивачці вартості її частки в цінних паперах у розмірі 130 000,00 дол. США.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши подані сторонами докази, суди виснували про те, що відповідач довів факт виконання ним умов мирової угоди всправі № 522/19324/14-ц в частині розрахунку на суму 130 000,00доларів США, що підтверджується виписками з рахунків позивачки в АТ «Сбербанк», з яких вбачається, що   ОСОБА_1 отримала у період розподілу сумісного майна подружжя 800 000,00 доларів США, та долученим до матеріалів справи документом  від 23 жовтня 2018 року, підписаним позивачкою, який прийнятий судами першої та апеляційної інстанції якналежний доказ на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання.

Надаючи правову оцінку листу позивачки від 23 жовтня 2018 року, яким останньою підтверджений факт розрахунків за мировою угодою в сумі 130 000,00 доларів США, суди керувалися тим, що цей документ підписаний власноруч позивачкою, справжність свого підпису в ньому вона не спростовувала. 
Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що якщо документ був складений і підписаний особою, його зміст має сприйматися таким, яким він сприймається автором за звичайних обставин. Той факт, кому саме адресований документ, також не може змінювати його зміст, адже одні і ті ж обставини не можуть сприйматися особою різним чином тільки залежно від того, кому вона викладає ці обставини. 
Суди зробили правильний висновок про те, що якщо особа визнає здійснення розрахунку, вона визнає його перед необмеженим колом осіб. 
Верховний Суд (як Велика Палата, так і касаційні суди - цивільний, господарський і адміністративний) у своїх численних рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність, а дії учасників цивільних (господарських) правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. У зв`язку із цим Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується принципу заборони суперечливої поведінки (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Основою цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. Під час здійсненняі своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на постанови Верховного Суду, в якій сформульовано аналогічні висновки, тому обізнана з дією принципу заборони суперечливої поведінки, однак у межах розгляду цієї справи заперечує визнання нею розрахунку за мировою угодою, що суперечить її попередній поведінці, підтвердженій листом на адресу АТ «Піреус Банк» від 28 лютого  2018 року, де зазначено: «Я, ОСОБА_4 ), подтверждаю, что раздел имущества с моим бывшим мужем ОСОБА_5 выполнен согласно мировому соглашению. … Расчеты по сумме 130 тыс. дол. В мою пользу проведены в полном объеме, претензий по поводу сроков не имею».
Відповідно до статті 78 ЦПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. Тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Зазначений вище лист не є приватною кореспонденцією, викладений в офіційному зверненні до юридичної особи - банку для підтвердження викладених у ньому юридичних фактів, тому прийняття такого доказу судом не свідчить про його недопустимість у розумінні статті 78 ЦПК України. Доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні. 
Оригінал вказаного документа знаходиться у відповідача ОСОБА_2 , був безпосередньо досліджений судом. Належних та допустимих доказів того, що позивачкапідписала лист під психологічним тиском та шляхом введення її в оману відповідачем  ОСОБА_2 , матеріали справи не містять. 
Заявниця посилається на порушення порядку прийняття такого доказу, зазначає, що разом з відзивом на уточнену позовну заяву представником відповідача 11 грудня 2019 року до суду було подано клопотання про залучення доказів до матеріалів справи, а саме залучення до матеріалів справи розписки позивачки, що, на думку відповідача, є адресованим АТ «Піреус банк» листом  від 23 жовтня 2018 року.Такий документ не надсилався іншим учасникам справи, проте суд першої інстанції на виконання положень частини дев`ятої статті 83 ЦПК України та частини четвертої статті 183 ЦПК України неповернув його без розгляду, що не відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі  № 161/4985/17, стосовно застосування частини четвертої статті 183 ЦПК України у її взаємодії із частиною дев`ятою статті 83 ЦПК України. Поданий за нового апеляційного розгляду справи цей же документ мав бути оцінений судом на предмет винятковості подання нових доказів на стадії апеляційного провадження справи. 
Колегія суддів уважає наведені доводи безпідставними, як і посилання на постанови Верховного Суду щодо строків подання доказів, адже апеляційний суд за нового розгляду справи урахував зауваження Верховного Суду щодо прийняття судом першої інстанції доказів, які не надсилалися іншим учасникам справи. 26 листопада 2024 року представником  ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції подано клопотання про залучення до матеріалів справи документа від 23 жовтня 2018 року, підписаного   ОСОБА_4 , що свідчить про здійснення розрахунків за мировою угодою на її користь у сумі 130 000,00 доларів США, та клопотання про поновлення строку на подачу вказаного доказу. Згідно з доданою до клопотання поштовою квитанцією, останнє було направлено відповідачем на адресу  ОСОБА_1 . 
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд обґрунтував підстави прийняття ним доказу на стадії апеляційного провадження, правильно вказав, що листвід 28 лютого 2018 року за підписом  ОСОБА_1 має важливе значення для правильного та обґрунтованого вирішення справита прийняв документ, підписаний ОСОБА_4 , як доказ у справі без порушень частини третьої статті 367 ЦПК України, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині. 
Заявниця в касаційній скарзі посилається також на те, що депозитні рахунки відкриті до укладення мирової угоди. На момент зняття коштів мирової угоди не існувало. Банківські вклади були особистим майном позивачки, спорів щодо поділу цього майна між колишнім подружжям немає. 
Колегія суддів зауважує, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року було витребувано виписки та договори за наявними в  ОСОБА_1 рахунками, відкритими в АТ «Сбербанк». 
Проаналізувавши вищевказані виписки, апеляційний суд зробив висновок, що рух коштів за рахунками свідчить про те, що розрахунки були проведені за рахунок розподілу між сторонами спільного сумісного майна подружжя - грошових коштів, що зберігалися на рахунках позивачкив АТ «Сбербанк» на підставі договорів банківського вкладу та актів прийому передачі грошових коштів від 29 жовтня 2013 року на суму 35 000,00 доларів США, від 29 жовтня 2013 року на суму 105 000,00доларів США, від 29 жовтня 2014 року на суму 660 000,00 доларів США. 
Верховний Суд погоджується з такими висновками, адже в статтях 60, 70 Сімейного кодексу України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Позивачка не спростувала презумпції спільності права власності подружжя на депозитні вклади за договорами від 29 жовтня 2013 року на суму  35 000,00доларів США, від 29 жовтня 2013 року на суму 105 000,00 доларів США, від 29 жовтня 2014 року на суму 660 000,00доларів США, що укладалися в період шлюбу сторін. 
Факт зняття таких коштів особисто ОСОБА_1 без спростування презумпції спільності права власності подружжя, з урахуванням усвідомленого визнання позивачкою в листі від 28 лютого 2018 року розрахунку з нею за мировою угодою, свідчить про обґрунтованість висновків судів про відмову в задоволенні позову. 
Доводи касаційної скарги в частині посилань на відсутність розрахунку за мировою угодою зводяться до переоцінки доказів у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Касаційна скарга містить посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 525 ЦК України про виконання мирової угоди в частині можливості на розсуд боржника без погодження з кредитором зміни умов виконання грошового зобов`язання за наслідком поділу спільного майна подружжя шляхом зарахування в рахунок виконання зобов`язання розміщених кредитором за мировою угодою під час шлюбу грошових коштів, які не були предметом поділу майна подружжя та не існували на рахунках під час такого поділу й розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Під час касаційного оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Верховний Суд також звертає увагу, що правові висновки суду формулюються з урахуванням конкретних обставин справи. Тобто на відміну від повноважень законодавчої гілки влади до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права.
Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини.
У цій справі встановлено обставини належного виконання відповідачем умов мирової угоди та прийняття такого виконання позивачкою, тому Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 525 ЦК України в спірних правовідносинах. 
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід, необхідно зазначити таке. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.
Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення в справі «Білуха проти України», № 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).
Позивачка заявляла відвід суддісуду першої інстанції Абухіну Р. Д. з підстав виникнення у неї сумнівів у його необ`єктивності та неупередженості в розгляді цієї справи, зазначала, що суддею Абухіним Р. Д. розглядалась інша цивільна справа № 522/24415/17 за її позовом до   ОСОБА_2  про стягнення заборгованості. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року рішення в справі скасовано, постановлено нове, яким позов задоволено частково, а тому є підстави вважати, що в подальшому суд у складі судді Абухіна Р. Д. буде упередженим до розгляду цієї справи, так як вже брав участь у її розгляді іншої справи між цими самими сторонами. Вважала, що поведінка судді викликає сумніви в його неупередженості та об`єктивності. 
Верховний Суд висновує про відсутність підстав для висновку про необ`єктивність та упередженість судді Абухіна Р. Д. згідно зі статтею 36 ЦПК України, з огляду на оціночний характертаких тверджень та відсутність доказів фактичної упередженості судді. 
Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року та  від 15 листопада 2021 року заявлені відводи були розглянуті і в їх задоволенні відмовлено з належним обґрунтуванням. 
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками касаційного перегляду справи судові рішення залишаються без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Недашківського Андрія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
Є. В. Петров
І. М. Фаловська