ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/872/18	Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С. 	
Провадження № 22-ц/817/317/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Панькевич Т.І. 
з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Зембри Є.Й., представника ОСОБА_2 - адвоката Бачинської Н.О.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2025 року, ухвалене суддею Білосевич Г.С. у цивільній справі №601/872/18 за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, про припинення спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -– орган опіки та піклування Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування, 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання прав власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_6 . 
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 10 червня 2011 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину у визначений законом строк прийняла, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено.
Спадкоємцями першої черги за законом є вона та відповідачка ОСОБА_2 .
З врахуванням уточнень позовних вимог остаточно просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на:
-1/4 частку мисливської гладкоствольної рушниці ІЖ »27, 2/12 калібру, №8909347;
-1/4 частку мисливської гладкоствольної рушниці ТОЗ-34, 2/12 калібру, у №9514438;
-1/4 частку мисливського нарізного карабіну ОПСКС, калібру 7,62 мм, № НОМЕР_1 ;
-1/4 частку мисливської дрібнокаліберної гвинтівки ТОЗ -1701, калібру 5,6 мм., № НОМЕР_2 ;
-1/4 частку пристрою вітчизняного виробництва спорядженого патронами для відстрілу гумовими кулями марки ФОРТ -12 Р, калібру 9 мм, № НОМЕР_3 ; 
-1/4 частку будівлі свинарника, загальною площею 555,9 м.кв., на АДРЕСА_1 ; 
-1/4 частку будівлі складу, загальною площею 539, 6 м.кв., на АДРЕСА_1 ;
-1/4 частку господарського приміщення телятника-свинарника, загальною площею 438,6 м.кв. на АДРЕСА_1 ; 
-1/4 частку автогаражів загальною площею 72,2 м.кв. на АДРЕСА_1 ; 
-1/4 частку нежилого приміщення на АДРЕСА_2 ; 
-1/2 частку нежилового приміщення на АДРЕСА_3 ; 
- 1/2 частку житлового будинку із господарськими будівлями АДРЕСА_4 ; 
-1/4 частку незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_4 ,
-1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0062 площею 2 га, с.Андруга Кременецького району у Тернопільської області. 
-припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 6123480700:03:001:0037, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 та визнати за нею право власності на 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0037, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , як спільне майно подружжя та на 1/4 частку цієї земельної ділянки в порядку спадкування.
Крім цього, за час перебування у шлюбі ОСОБА_6 із ОСОБА_3 ними побудовано житловий будинок АДРЕСА_6 , який є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , отже до складу спадщини входить 1/2 частина цього житлового будинку. Тому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/4 частку зазначеного житлового будинку із господарськими будівлями.

У липні 2018 року ОСОБА_2 пред”явила зустрічний позов про визнання права власності на спадкове майно, з подальшими уточненнями. Зазначила, що вона є дочкою ОСОБА_6 , в установленому законом порядку вона прийняла спадщину, однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва. Оскільки до спадкової маси входить значна кількість рухомого та нерухомого майна, що належало ОСОБА_6 , тому на її думку в межах даної справи доцільно вирішити усі питання між спадкоємцями щодо спадкування після смерті ОСОБА_6 .
Вказує, що фактично спору щодо спадкового майна між нею та ОСОБА_1 немає, окрім як земельної ділянки за кадастровим номером 5621681200:01:009:0087, площею 0,0761 га, яка розташована в АДРЕСА_7 .
Вказана земельна ділянка придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 11.11.2016 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 , отже була спільною сумісною власністю подружжя та входила до спадкової маси. Однак, 30.06.2022 року ОСОБА_1 , будучи титульною власницею майна, уклала договір дарування на користь ОСОБА_7 . Ціна нерухомого майна, встановлена в договорі дарування - 279 834 гривні 16 копійок. З огляду на те, що станом на сьогодні дана земельна ділянка відчужена ОСОБА_1 , то визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/4 частини є неможливим. Тому належним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 є компенсація останній 1/4 частини вартості від відчуженої земельної ділянки в сумі 69 958 гривень 54 копійки.
Крім цього, просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 право власності на:
- частку мисливської гладкоствольної рушниці ІЖ-27, 2/12 калібру, № НОМЕР_4 ; 
- частку мисливської гладкоствольної рушниці ТОЗ-34, 2/12 калібру, № НОМЕР_5 ; 
- частку мисливського нарізного карабіну ОПСКС, калібру 7,62 мм, № НОМЕР_1 ; 
- частку мисливської дрібнокаліберної гвинтівки ТОЗ -1701, калібру 5,6 мм., № НОМЕР_2 ; 
- частку пристрою вітчизняного виробництва спорядженого патронами для відстрілу зброї гумовими кулями марки ФОРТ -12 Р, калібру 9 мм, № НОМЕР_3 ;
- частку будівлі свинарника, загальною площею 555,9 м.кв., на АДРЕСА_1 ; 
- частку будівлі складу, загальною площею 539, 6 м.кв., на АДРЕСА_1 ; 
- частку господарського приміщення телятника-свинарника, загальною площею 438,6 м.кв. на АДРЕСА_1 ; 
- частку автогаражів загальною площею 72,2 м.кв. на АДРЕСА_1 ;
- частку нежилого приміщення на АДРЕСА_2 ;
- частку незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_4 ; 
- 1/2 частку нежитлової будівлі зварювального профілакторію на АДРЕСА_3 ;
- 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_4 ; 
- частку земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0037 площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4 ; 
-1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0062, площею 2 га, яка знаходиться за адресою Тернопільська область Кременецький район, с. Андруга; 
- 1/2 частку автомобіля Hyundai SantaFe 2.2, легковий універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , дата реєстрації 14.04.2012 року 
-1/2 частку трактора колісного МТЗ 80УК (самостійно складена машина), реєстраційний номер НОМЕР_7 , дата реєстрації 27.09.2012, № НОМЕР_8 , об`єм двигуна 4750 см.куб. 
Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування на 1/4 частку будинковолодіння будинку АДРЕСА_6 заперечила, так як це майно не належало ОСОБА_6 як частка у спільній сумісній власності подружжя, цей будинок є особистою власністю ОСОБА_3 та зареєстрований за нею. 

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 4 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на:
-1/4 частку мисливської гладкоствольної рушниці: ІЖ-27, 2/12 калібру, № НОМЕР_4 ;
-1/4 частку мисливської гладкоствольної рушниці: ТОЗ-34, 2/12 калібру, № НОМЕР_5 ;
-1/4 частку мисливського нарізного карабіну ОПСКС, калібру 7,62 мм, № НОМЕР_1 ;
-1/4 частку мисливської дрібнокаліберної гвинтівки ТОЗ -1701, калібру 5,6 мм., № НОМЕР_2 ;
-1/4 частку пристрою вітчизняного виробництва спорядженого патронами для відстрілу зброї гумовими кулями марки ФОРТ -12 Р, калібру 9 мм, № НОМЕР_3 ;
-1/4 частку будівлі свинарника, загальною площею 555,9 м.кв., на АДРЕСА_1 ;
- 1/4 частку будівлі складу, загальною площею 539, 6 м.кв., на АДРЕСА_1 ;
-1/4 частку господарського приміщення телятника-свинарника, загальною площею 438,6 м.кв. на АДРЕСА_1 ;
-1/4 частку автогаражів загальною площею 72,2 м.кв. на АДРЕСА_1 ;
-1/4 частку нежилого приміщення на АДРЕСА_2 ;
-1/4 частку незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_4 ;
-1/2 частку нежитлової будівлі, будівлі зварювального профілакторію на АДРЕСА_3 ;
-1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_4 ;
-1/4 частку земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0037 площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4 ;
- 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0062, площею 2 га, яка знаходиться за адресою Тернопільська область Кременецький район, с. Андруга
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером 6123480700:03:001:0037 площею 0,25 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки за кадастровим номером 6123480700:03:001:0037 площею 0,25 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 .
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 – задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на:
-1/4 частку мисливської гладкоствольної рушниці: ІЖ-27, 2/12 калібру, № НОМЕР_4 ;
-1/4 частку мисливської гладкоствольної рушниці: ТОЗ-34, 2/12 калібру, № НОМЕР_5 ;
-1/4 частку мисливського нарізного карабіну ОПСКС, калібру 7,62 мм, № НОМЕР_1 ;
-1/4 частку мисливської дрібнокаліберної гвинтівки ТОЗ -1701, калібру 5,6 мм., № НОМЕР_2 ;
-1/4 частку пристрою вітчизняного виробництва спорядженого патронами для відстрілу зброї гумовими кулями марки ФОРТ -12 Р, калібру 9 мм, № НОМЕР_3 ;
-1/4 частку будівлі свинарника, загальною площею 555,9 м.кв., на АДРЕСА_1 ;
- 1/4 частку будівлі складу, загальною площею 539, 6 м.кв., на АДРЕСА_1 ;
-1/4 частку господарського приміщення телятника-свинарника, загальною площею 438,6 м.кв. на АДРЕСА_1 ;
-1/4 частку автогаражів загальною площею 72,2 м.кв. на АДРЕСА_1 ;
-1/4 частку нежилого приміщення на АДРЕСА_2 ;
-1/4 частку незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_4 ;
-1/2 частку нежитлової будівлі, будівлі зварювального профілакторію на АДРЕСА_3 ;
-1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_4 ;
-1/4 частку земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0037 площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4 ;
-1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 6123480700:03:001:0062, площею 2 га, яка знаходиться за адресою Тернопільська область Кременецький район, с. Андруга;
-1/4 частку автомобіля Hyundai SantaFe 2.2, легковий універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , дата реєстрації 14.04.2012 року;
-1/4 частку трактора колісного МТЗ 80УК (самостійно складена машина), реєстраційний номер НОМЕР_7 , дата реєстрації 27.09.2012, № НОМЕР_8 , об`єм двигуна 4750 см.куб.
Стягнуто із ОСОБА_1 накористь ОСОБА_2 69 958, 54 грн компенсації 1/4 частини вартості відчуженої земельної ділянки, площею 0,0761га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , кадастровий номер 5621681200:01:009:0087.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  не погоджується з рішенням суду першої інстанції та просить його скасувати в частині:
-визначення розміру компенсації вартості 1/4 частини земельної ділянки площею 0,0761га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , кадастровий номер 5621681200:01:009:0087, у сумі 69 958, 54 грн, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ;
-в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання в порядку спадкування права власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_6 
та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_6 та стягнути на користь ОСОБА_2 компенсацію з врахуванням вартості земельної ділянки, кадастровий номер якої 5621681200:01:009:0087, відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2016 року, що становить 5 482 грн.
Щодо вирішення позовних вимог про визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_6 вказує, що суд безпідставно поклав в основу рішення в цій частині договір про участь у фінансуванні житла від 4 січня 1991 року, укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
Спірний будинок зводився за час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а тому є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від того, на чиє ім”я зареєстровано право власності. 
Вказаний договір не узгоджується з нормами ст.ст. 22, 24 КзпШС в редакції, що діяла станом на час укладення цього договору. 
Стаття 24 КЗпШС містить вичерпний перелік підстав, за яких майно одного з подружжя визнається його роздільною власністю.
До справи не додано доказів, що сторона договору ОСОБА_8 повністю оплатила та придбала будматеріали для будівництва спірного будинку, площа якого складає 294, 2 кв.м.
Наявні у справі поодинокі квитанції та накладні про придбання будматеріалів є явно неспівмірними з масштабами капітального будівництва та не можуть бути покладені в основу висновків про виключне фінансування будівництва ОСОБА_8 , та як наслідок — роздільний характер цього майна. 
Та обставина, що за життя ОСОБА_6 не мав претензій щодо належності даного будинку до спільного майна подружжя свідчить лише про те, що його право спільної сумісної власності на це майно ніколи не порушувалося, а тому він за життя не ставив питання про виділ його частки або реальний поділ цього будинку. 
Щодо компенсації ОСОБА_2 вартості 1/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером 5621681200:01:009:0087 зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги вартість, вказану у договорі дарування від 30 червня 2022 року. На думку ОСОБА_1 , реальна вартість земельної ділянки визначена у договорі її купівлі-продажу від 11.11.2016 року, і саме її слід брати до уваги при визначенні розміру компенсації. 
Вартість, визначена у договорі дарування від 30 червня 2022 року, не відповідає дійсності, а була формально вказана лише з метою визначення нотаріусом розміру державного мита в користь держави. 
У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Бачинська Н.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін. Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив склад спадкоємців після смерті ОСОБА_6 та обґрунтовано виходив із того, що спадкоємцями є його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 . Земельна ділянка кадастровий номер 5621681200:01:009:0087 була набута ОСОБА_1 під час шлюбу зі спадкодавцем, тому 1/2 її частина входила до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 .
30 червня 2022 року ОСОБА_1 відчужила вказану земельну ділянку за договором дарування, у якому вартість майна визначена у розмірі 279 834 грн 16 коп. Оскільки повернення земельної ділянки в натурі є неможливим, належним способом захисту права ОСОБА_2 є стягнення компенсації вартості належної їй 1/4 частини цього майна, що становить 69 958 грн 54 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що компенсація мала визначатися з вартості земельної ділянки, зазначеної у договорі купівлі-продажу від 11 листопада 2016 року, тобто 21 930 грн є помилковими. Ціна придбання майна у 2016 році не відображає його дійсної вартості на момент відчуження у 2022 році. Крім того, інших належних та допустимих доказів вартості спірної земельної ділянки сторонами не надано, тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із вартості, зазначеної у договорі дарування.
Житловий будинок АДРЕСА_6 не є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , не належав спадкодавцю та не входить до складу спадкового майна.
Так, 4 січня 1991 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір про участь у будівництві і фінансуванні житла, за умовами якого будівництво спірного будинку фінансувалося матір`ю ОСОБА_3 , а після завершення будівництва цей будинок мав належати ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності. Вказаний договір за життя ОСОБА_6 не оспорювався та недійсним не визнавався.
Право власності на спірний житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_3 ще у 2005 році. До моменту смерті ОСОБА_6 та після його смерті правовий режим цього майна не був змінений, а спадкодавець за життя не заявляв вимог щодо належності будинку до спільної сумісної власності подружжя. Посилання ОСОБА_1 на положення КпШС України є помилковими, оскільки чинне на час виникнення відповідних правовідносин законодавство не забороняло подружжю укладати письмові майнові угоди щодо правового режиму майна. Договір від 4 січня 1991 року є чинним, його правомірність не спростована, а тому підстав для визнання спірного будинку спадковим майном немає.
У відзиві ОСОБА_3  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін. Вказує, що 28 вересня 1985 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу ними було набуто певне майно, однак житловий будинок АДРЕСА_6 не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки є її особистою приватною власністю.
Так, 28 вересня 1990 року ОСОБА_3 було надано земельну ділянку та дозвіл на забудову, а 4 січня 1991 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір про участь у будівництві і фінансуванні житла. За умовами цього договору ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_3 , зобов`язалася оплачувати витрати на будівництво будинку, а ОСОБА_6 не заперечував проти такого фінансування та погодився з тим, що після завершення будівництва будинок буде особистою власністю ОСОБА_3 . Вказаний договір за життя ОСОБА_6 не оспорювався, недійсним чи фіктивним не визнавався, а тому є чинним. Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала належність підпису на цьому договорі ОСОБА_6 .
Спірний будинок був збудований у 2000 році за кошти батьків ОСОБА_3 , а 11 квітня 2005 року право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_3 . Зокрема, рішенням Білокриницької сільської ради Кременецького району Тернопільської області № 33 від 20 квітня 2005 року за нею визнано право власності на житловий будинок у АДРЕСА_6 .
Подружжя мало право укладати між собою майнові угоди, а тому договір від 4 січня 1991 року правомірно визначив особистий характер права власності на спірний будинок.
Посилання в апеляційній скарзі на статтю 24 КпШС України як на вичерпний перелік підстав для визнання майна роздільним є помилковим, оскільки ця норма не забороняла подружжю встановлювати інший правовий режим майна шляхом письмової угоди. Доводи апеляційної скарги про недостатність фінансування будівництва батьками ОСОБА_3 є оціночними, ґрунтуються на припущеннях та не спростовують чинної домовленості сторін щодо правового режиму спірного будинку. ОСОБА_1 не довела внеску спадкодавця у будівництво цього будинку.
Звертає увагу на постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення частки спадкодавця у спільній сумісній власності подружжя. При цьому вважає, що посилання у апеляційній скарзі на цю постанову є вибірковим, оскільки Верховний Суд лише зазначив про можливість звернення з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, але це не означає автоматичного задоволення такої вимоги.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Зембри Є.Й., який доводи апеляційної скарги підтримав, представника ОСОБА_2 - адвоката Бачинської Н.О., яка заперечила проти доводів апеляційної скарги, рішення суду вважає законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині, яка оскаржується.
Обставини справи. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_9 від 01 травня 2017 року.
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є: дружина ОСОБА_1 , повнолітня донька ОСОБА_2 та малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину. Законний представник малолітньої ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовилась.
За заявою ОСОБА_2 2 червня 2017 року державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа №148/2017.
18.01.2018 року постановою державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що залишилась після смерті її батька ОСОБА_6 , у зв”язку з відсутністю усіх необхідних документів, що підтверджують право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно.
11.05.2018 року постановою державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, у зв`язку із тим, що по даному факту в Кременецькому районного суді відкрите провадження №2/601/359/2018.
24.10.2017 року ОСОБА_4 як законний представник малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , подала до Кременецької державної нотаріальної контори заяву про відмову від отримання спадкового майна за законом після смерті батька її малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно розпорядження голови Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області від 18.07.2018 ОСОБА_4 надано дозвіл на відмову від спадщини, належної малолітній дочці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті батька ОСОБА_9 , оскільки її прийняття суперечить інтересам дитини.
ОСОБА_6 з 28.09.1985 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , у цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась донька ОСОБА_2 , що підтверджується витягом №00019645823 від 23.02.2018 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 від 18 жовтня 1986 року. 
Запис про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб у травні 2011 року. 
З 10 червня 2011 року ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_10 ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_11 від 10.06.2011 року.
ОСОБА_11 на праві власності належало ряд рухомого та нерухомого майна, право власності на частки у якому визнано за спадкоємцями ОСОБА_6 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовими рішеннями, в тому числі рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2025 року в частині, яка не оскаржується і не переглядається апеляційним судом. 
Крім цього, під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 останньою згідно договору купівлі-продажу від 11.11.2016 року придбано земельну ділянку площею 0,0761, кадастровий номер 5621681200:01:009:0087, що розташована на АДРЕСА_7 . 
30.06.2022 року ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого договору дарування відчужила земельну ділянку площею 0,0761, кадастровий номер 5621681200:01:009:0087, що розташована на АДРЕСА_7 на користь ОСОБА_7 . Ціна нерухомого майна, встановлена в договорі - 279 834 гривні 16 копійок, що підтверджується інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 09.03.2023 року за № 325328781.
Щодо спірного житлового будинку АДРЕСА_6 .
Рішенням Білокриницької сільської ради народних депутатів Кременецького району № 66 від 25.10.1990 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку і господарської будівлі в АДРЕСА_6 .
04 січня 1991 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір про участь в будівництві і фінансуванні житла, відповідно до якого фінансування будівництва будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , буде здійснюватись за рахунок ОСОБА_8 шляхом оплати вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт їх виконавцям або шляхом передачі коштів ОСОБА_3 для здійснення таких оплат в міру необхідності. Після завершення будівництва право особистої власності на новозбудований будинок оформляється за ОСОБА_3 , який буде її роздільним майном з ОСОБА_6 .
Рішенням №33 від 20.04.2005 року Білокриницької сільської ради Кременецького району Тернопільської області визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_6 за ОСОБА_3 .
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7065712 від 21.04.2005 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 квітня 2005 року слідує, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_6 .
За життя ОСОБА_6 не ставив під сумнів чинність зазначеного договору від 04 січня 1991 року та не заявляв жодних претензій майнового характеру щодо належності даного будинку до спільного майна подружжя.
В суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечувала належність підпису на вказаному договорі ОСОБА_6 . 
Стягуючи із ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 69 958 гривень 54 копійки компенсації частки вартості від відчуженої земельної ділянки, площею 0,0761 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , кадастровий номер 5621681200:01:009:0087, суд прийняв до уваги вартість цієї земельної ділянки, яка була встановлена в договорі дарування від 30.06.2022 року - 279 834 гривні 16 копійок, при цьому суд врахував, що сторонами не надано інших доказів щодо вартості вказаної земельної ділянки.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку спадкування права власності на 1/4 частину житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_6 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що цей будинок не належав до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а є особистою власність останньої.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов”язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ст. 1267 ЦК України, передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. 
Відповідно до ст. ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції станом на січень 1991 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. 
Згідно ст. 27 цього кодексу, подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди.
Вказані норми узгоджуються з нормами чинного законодавства України, зокрема статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічні положення містяться у статті 368 ЦК України, частина третя якої передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року в справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). 
Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Оскільки презумпція спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 спростована укладеним 04 січня 1991 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 договором про участь в будівництві і фінансуванні житла, ОСОБА_6 не набув права власності на частку у цьому майні, відповідно, відсутні підстави для включення цього майна до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_6 . 
Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у визнанні за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на 1/4 житлового будинку в АДРЕСА_6 суд безпідставно поклав в основу рішення в цій частині договір про участь у фінансуванні житла від 4 січня 1991 року, укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , спірний будинок зводився за час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а тому є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від того, на чиє ім”я зареєстровано право власності, вказаний договір не узгоджується з нормами ст.ст. 22, 24 КзпШС в редакції, що діяла станом на час укладення цього договору колегія суддів оцінює критично з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 27 Кодексу законів про шлюб та сім”ю України (в редакції, що діяла станом на 4 січня 1991 року) подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсна і не обов”язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб.
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку, що договір про участь у фінансуванні житла від 4 січня 1991 року, укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , спрямований на обмеження майнових прав ОСОБА_6 .
Так, згідно умов цього договору ОСОБА_8 (мати ОСОБА_3 ) взяла на себе обов”язок оплати всіх витрат, що пов”язані з будівництвом ОСОБА_3 житлового будинку на наданій їй земельній ділянці. Також п.2 цього договору передбачено, що ОСОБА_3 може брати участь в оплаті витрат, пов”язаних з будівництвом, за рахунок своїх особистих коштів. Після завершення будівництва право особистої власності на новозбудований житловий будинок оформляється за ОСОБА_3 , який буде її роздільним майном з ОСОБА_6 .
Отже, підписуючи договір, ОСОБА_6 погодився та визнав, що для будівництва будинку не будуть використовуватися спільні кошти подружжя, а після завершення зведеного за кошти ОСОБА_8 будинку він буде особистою власністю ОСОБА_3 .
Таким чином, договір від 4 січня 1991 року не спрямований на обмеження майнових прав ОСОБА_6 і не суперечить нормами ст.ст. 22, 24 КзпШС в редакції, що діяла станом на час укладення цього договору. Тому відсутні підстави вважати цю угоду недійсною. 
Крім цього, колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів на спростування тієї обставини, що ОСОБА_8 належно виконала свої обов”язки згідно договору від 4 січня 1991 року та оплатила повністю всі витрати, що пов”язані з будівництвом ОСОБА_3 житлового будинку на наданій їй земельній ділянці.
Також матеріали справи не містять доказів про те, що для будівництва цього будинку були використані спільні кошти подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . 
Крім цього, поведінка ОСОБА_6 після укладення договору, в процесі та після завершення будівництва житлового будинку в АДРЕСА_6 , оформлення права власності на нього за ОСОБА_3 свідчить про те, що ОСОБА_6 не мав жодних заперечень щодо того, що вказаний будинок збудований за кошти ОСОБА_8 та є роздільним майном (особистою власністю) ОСОБА_3 , а не спільним майном подружжя.
Договір від 4 січня 1991 року також не суперечить і положенням ст. 24 КЗпШС України, а навпаки, узгоджується із цією нормою, яка визначає, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.
Згідно умов договору від 4 січня 1991 року ОСОБА_8 фактично взяла на себе обов”язок повністю фінансувати будівництво житлового будинку, що є рівнозначним передати в дар ОСОБА_3 кошти, будматеріали та всі інші необхідні для будівництва будинку речі, роботи та послуги. 
Ні ОСОБА_3 , ні подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не мали обов”язку в майбутньому повернути ОСОБА_8 витрачені нею кошти на будівництво будинку, який за домовленістю сторін у подальшому після закінчення будівництва буде особистою власністю ОСОБА_3 . 
Доводи апеляційної скарги про те, що до справи не додано доказів, що сторона договору ОСОБА_8 повністю оплатила та придбала будматеріали для будівництва спірного будинку, площа якого складає 294, 2 кв.м., наявні у справі поодинокі квитанції та накладні про придбання будматеріалів є явно неспівмірними з масштабами капітального будівництва та не можуть бути покладені в основу висновків про виключне фінансування будівництва ОСОБА_8 , та як наслідок — роздільний характер цього майна, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що умовами договору від 4 січня 1991 року не передбачено обов”язку ОСОБА_8 після закінчення будівництва документально доводити фінансування будівництва, зберігати квитанції, тощо. 
Крім цього, в договорі не обумовлено таких умов, що по завершенні будівництва будинку сторони договору повинні у письмовому вигляді (у формі акту прийому-передачі, тощо) підтвердити належне виконання обов”язків ОСОБА_8 щодо повного фінансування нею будівництва.
Тому ані площа будинку, ані відсутність квитанцій та інших доказів на підтвердження оплати ОСОБА_8 будівельних матеріалів та робіт не спростовують належне виконання нею своїх обов”язків щодо повного фінансування будівництва будинку в АДРЕСА_6 .
Доводи апеляційної скарги про те, що за життя ОСОБА_6 не мав претензій щодо належності даного будинку до спільного майна подружжя виключно через те, що його право спільної сумісної власності на це майно ніколи не порушувалося, а тому він за життя не ставив питання про виділ його частки або реальний поділ цього будинку, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що такі доводи є припущеннями позивачки ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги про те, що при компенсації ОСОБА_2 вартості 1/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером 5621681200:01:009:0087 суд безпідставно взяв до уваги вартість, вказану у договорі дарування від 30 червня 2022 року, реальна вартість цієї земельної ділянки визначена у договорі її купівлі-продажу від 11.11.2016 року, і саме цю вартість слід брати до уваги при визначенні розміру компенсації, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Враховуючи, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 5621681200:01:009:0087, 1/2 частина якої належала ОСОБА_6 як частка у спільній сумісній власності подружжя та входить до складу спадщини, тому при визначенні розміру компенсації спадкоємцям слід брати до уваги дійсну вартість цього майна на час розгляду справи.
Посилання в апеляційній скарзі на вартість земельної ділянки, зазначену у договорі купівлі-продажу від 11 листопада 2016 року, не може бути прийняте колегією суддів як підстава для зміни визначеного судом першої інстанції розміру компенсації. Вказаний договір підтверджує лише ціну земельної ділянки на момент її набуття у 2016 році, однак не свідчить про її дійсну ринкову вартість на час розгляду справи судом.
Враховуючи, що земельна ділянка була відчужена під час розгляду справи у суді першої інстанції, сторони не подавали суду висновків експерта щодо вартості земельної ділянки з кадастровим номером 5621681200:01:009:0087, тому суд вірно взяв до уваги таку вартість, визначену у договорі дарування цієї земельної ділянки від 30 червня 2022 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 6 травня 2026 року.

Головуюча          Хома М.В.
Судді           Костів О.З.
Храпак Н.М.