Справа № 127/9180/26
Провадження № 2/127/2661/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
в складі головуючого судді Сичука М.М., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (без повідомлення) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:
ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІРБІС» (ЄДРПОУ 42427514) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 24380787, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 5 900,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник, у свою чергу, зобов`язався повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом у строки та на умовах, визначених договором.
Укладення кредитного договору здійснювалося в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця. При цьому ідентифікація позичальника та підписання договору відбувалося із використанням одноразового ідентифікатора (SMS-коду), який надсилався на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час реєстрації в системі кредитодавця та подання заявки на отримання кредиту.
Зазначений спосіб укладення договору відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», згідно з яким електронний правочин, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, прирівнюється до правочину, вчиненого у письмовій формі. Така правова конструкція передбачає, що вираження волі сторони здійснюється шляхом підтвердження операції шляхом введення отриманого коду, що забезпечує ідентифікацію підписувача та цілісність правочину.
Після укладення договору кредитні кошти були перераховані на платіжну картку/банківський рахунок, визначений відповідачем як основний при оформленні кредиту. Факт перерахування грошових коштів свідчить про належне виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо надання кредиту та про виникнення у відповідача обов`язку з його повернення.
Умовами кредитного договору передбачалося нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до погодженої сторонами процентної ставки, а також обов`язок позичальника здійснювати погашення заборгованості у визначені договором строки шляхом внесення платежів відповідно до графіку або умов пролонгації (у разі їх передбачення договором).
Позивач вказує на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. Доказів повного або часткового повернення отриманих кредитних коштів чи сплати нарахованих процентів матеріали справи не містять, а відповідачем таких доказів до суду не подано.
Надалі, 01 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІРБІС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» було укладено договір факторингу № 01092025/1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору право грошової вимоги до боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором № 24380787 від 03.02.2022 року.
Згідно з умовами зазначеного договору факторингу та наданими до суду документами, право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «ПОЗИКА» у повному обсязі, включаючи право вимагати сплати основного боргу, нарахованих процентів та інших передбачених договором платежів у межах чинного законодавства.
Позивач посилаючись на свій розрахунок заборгованості зазначає, що загальний розмір невиконаних відповідачем грошових зобов`язань за кредитним договором становить 20 414,00 грн, з яких: 5 900,00 грн — основна сума кредиту (тіло кредиту), 14 514,00 грн — нараховані проценти за користування кредитом.
Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 24380787 від 03.02.2022 року у загальному розмірі 20 414,00 грн, яка складається з 5 900,00 грн основної заборгованості (тіла кредиту) та 14 514,00 грн нарахованих процентів за користування кредитними коштами, без нарахування штрафних санкцій та інших додаткових платежів.
Окрім зазначеного, позивач також просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн, посилаючись на підтвердження їх понесення належними доказами.
Додатково позивач заявив клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, а також про можливість ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача, належним чином повідомленого про розгляд справи, без участі представника позивача.
Ухвалою суду від 25 березня 2026 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з доданими до неї документами були направлені відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулося до суду без вручення адресату із відміткою оператора поштового зв`язку про закінчення строку зберігання.
У встановлений судом строк відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив, клопотань про розгляд справи з викликом сторін не заявлено, у зв`язку з чим справа вирішується за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 8 ст. 178, ст. 279 ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.113 Розділу V Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей.
Відповідно до наказу ДСА «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» від 20.08.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, складання внутрішнього опису здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).
Оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність заявлених позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 12, 13, 76–81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах поданих доказів та заявлених вимог.
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що 03 лютого 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «ІРБІС» та відповідачем було укладено кредитний договір № 24380787, відповідно до якого позичальнику надано грошові кошти у розмірі 5 900,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. Факт укладення договору підтверджується електронними доказами, наданими позивачем, зокрема даними інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця та механізмом ідентифікації позичальника через одноразовий ідентифікатор.
Суд бере до уваги, що відповідно до статей 11, 205, 207, 639 Цивільного кодексу України правочин може бути вчинений у електронній формі, а також що договір, укладений із використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, вважається таким, що укладений у письмовій формі за умови дотримання вимог закону щодо ідентифікації сторін.
Згідно із Законом України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором є допустимим способом підтвердження волевиявлення сторони, що укладає електронний договір. Такий спосіб підписання забезпечує ідентифікацію особи та фіксацію її волі на вчинення правочину. Суд враховує усталену правову позицію Верховного Суду щодо допустимості укладення кредитних договорів у такий спосіб та належності SMS-коду як електронного підпису.
Матеріалами справи підтверджується, що після укладення договору кредитодавець виконав свої зобов`язання та перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 5 900,00 грн на банківський рахунок (платіжну картку), визначену відповідачем під час оформлення кредиту. Вказана обставина свідчить про фактичне отримання відповідачем кредитних коштів та виникнення у неї обов`язку щодо їх повернення та сплати процентів.
Відповідно до статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлені строки. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що відповідач умови кредитного договору не виконала, грошові кошти у визначені строки не повернула, проценти за користування кредитом у повному обсязі не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості є деталізованим та містить структуровані дані щодо формування загальної суми боргу у розмірі 20 414,00 грн. Зокрема, зазначений розрахунок відображає розподіл заборгованості на складові елементи, а саме: основну суму кредиту (тіло кредиту) у розмірі 5 900,00 грн та нараховані проценти за користування кредитними коштами у розмірі 14 514,00 грн, що узгоджується з умовами кредитного договору та порядком нарахування платежів, передбаченим його умовами.
Судом встановлено, що вказаний розрахунок сформований позивачем на підставі даних інформаційної системи кредитодавця та відображає рух заборгованості за період користування кредитом, включаючи періоди прострочення виконання зобов`язань. При цьому нарахування процентів здійснювалося відповідно до погоджених сторонами умов кредитного договору, які передбачали платність користування кредитними коштами протягом усього строку їх фактичного утримання відповідачем.
Відповідачем зазначений розрахунок не спростовано належними та допустимими доказами. До суду не подано жодних контррозрахунків, виписок з банківських рахунків, квитанцій або інших фінансових документів, які б підтверджували повне чи часткове погашення заборгованості, або ж свідчили про неправильність визначення її розміру позивачем.
Крім того, відповідач не скористалася процесуальним правом на подання відзиву, у якому могла б викласти свої заперечення щодо розміру заявленої заборгованості, порядку нарахування процентів або правових підстав їх стягнення, що відповідно до принципу змагальності сторін свідчить про відсутність належного заперечення проти заявлених вимог.
Суд враховує, що у спорах про стягнення заборгованості за кредитними договорами саме на боржника покладається обов`язок доведення обставин належного виконання зобов`язання або наявності підстав для зменшення чи виключення заявленої суми боргу. У даному випадку такі обставини відповідачем не доведені.
Таким чином, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є узгодженим із умовами кредитного договору, не спростований відповідачем та не викликає у суду сумнівів щодо його обґрунтованості, у зв`язку з чим приймається судом як належний доказ розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Оцінюючи надані докази, суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання із порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом установлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти, тоді як відповідач належним чином умови договору не виконала, у визначений договором строк кредитні кошти та проценти не повернула, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.
Доводи позивача щодо укладення договору в електронній формі суд вважає обґрунтованими.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що акцепт може бути здійснений шляхом заповнення електронної форми та підтвердження відповідних дій із застосуванням електронного підпису.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Наведені обставини підтверджують належну ідентифікацію відповідача та її волевиявлення на укладення кредитного договору.
Правова позиція щодо належності електронного договору, укладеного із використанням одноразового ідентифікатора, як належного доказу укладення правочину, викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20.
01 вересня 2025 року між первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія «ПОЗИКА» було укладено договір факторингу № 01092025/1, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги за спірним кредитним договором.
Згідно зі статтями 512–516 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою шляхом відступлення права вимоги, при цьому до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу права. Згода боржника на таку заміну не вимагається, якщо інше не передбачено договором або законом.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про недійсність договору факторингу або про відсутність переходу права вимоги до позивача, а також не подано доказів, які б спростовували правонаступництво позивача у спірних правовідносинах.
Доводи щодо неналежного повідомлення відповідача про відступлення права вимоги не впливають на дійсність переходу права вимоги та не звільняють боржника від обов`язку виконання грошового зобов`язання, що узгоджується зі статтею 1082 Цивільного кодексу України та правовими позиціями Верховного Суду.
Суд також враховує положення статті 625 Цивільного кодексу України, відповідно до яких боржник не звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а отже, прострочення виконання зобов`язання є підставою для стягнення заборгованості у заявленому розмірі за умови її належного підтвердження.
Оцінюючи подані докази у сукупності, суд виходить із того, що позивач довів факт укладення кредитного договору, факт надання кредитних коштів, факт переходу права вимоги до позивача, а також факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань. Відповідач доказів, які б спростовували позовні вимоги або підтверджували належне виконання зобов`язань, суду не надала.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до положень статей 133, 137, 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються, зокрема, із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується відповідними платіжними документами. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, зазначені витрати підлягають покладенню на відповідача як на сторону, яка програла спір.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд встановив, що позивачем заявлено до стягнення 5 500,00 грн таких витрат, які обґрунтовані укладенням договору про надання правничої допомоги та підтверджуються відповідними документами щодо надання юридичних послуг у межах даної справи.
Суд враховує, що відповідно до правових підходів, сформульованих Верховним Судом, витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за умови їх документального підтвердження, реальності понесення та співмірності із складністю справи, обсягом виконаних робіт, часом, витраченим представником, та ціною позову.
З урахуванням характеру спору, який є типовим для категорії справ про стягнення заборгованості за кредитним договором, обсягу поданих доказів, а також відсутності заперечень з боку відповідача щодо заявленого розміру витрат, суд не встановлює підстав для їх зменшення.
За таких обставин витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн є обґрунтованими, документально підтвердженими та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно, з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «ПОЗИКА» підлягають стягненню судовий збір у розмірі 2 662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн як складові судових витрат у справі.
Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80 , 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором № 24380787 від 03.02.2022 року у розмірі 20414 (двадцять тисяч чотириста чотирнадцять) грн 00 коп., яка складається з 5 900,00 грн — основної заборгованості (тіла кредиту), 14 514,00 грн — нарахованих процентів.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» судовий збір у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн 00 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 273 ЦПК України.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Учасники справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА», ЄДРПОУ 39493634, адреса: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1;
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 29.06.2026.

Суддя: