ПОСТАНОВА 
Іменем України

27 травня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/5478/25
провадження № 22-ц/4809/728/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2025 року у складі головуючого судді Сердюк Н. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.
У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути із відповідачки на свою користь суму заборгованості в розмірі 160 000 грн, з яких: сума кредиту – 25 000 грн, сума процентів за користування кредитом – 89 250 грн, нараховані позивачем проценти за 122 календарних дні – 45 750 грн. Крім того, позивач просив, в порядку частин 10,11 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійнюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si*s):100) – s, де І – сума інфляційних втрат, si – індекс інфляції за певний період, s – сума заборгованості, 100 – переведення відсотків. Розрахунок 3% річних: C*3:100*365*Дн, де С- сума основного боргу, 3 – 3%річних, 100 – переведення відсотків, 365 – кількість днів у році, ДН – кількість днів прострочення. Починаючи з дати набрання рішенням законної сили до моменту виконання рішення, в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3% річних з відповідачки на користь позивача. Роз`ясними органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися нарахування.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 квітня 2024 року між ТОВ "Слон Кредит" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №1586428.
Відповідно до умов кредитного договору, відповідачці було надано кредит в сумі 25 000 грн на строк 360 днів, з 30 квітня 2024 року 25 квітня 2025 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у термін, встановлений договором. 
24 грудня 2024 року між ТОВ "Слон Кредит" та ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" було укладено договір факторингу №24122024, за умовами якого позивач отримав право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №1586428. 
У зв`язку із порушенням відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань, у неї утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 160 000 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 25 000 грн; заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 89 250 грн, нараховані позивачем проценти за 122 календарних дні – 45 750 грн.
З урахуванням викладеного, з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Представник відповідачки – адвокат Гулий А.В. подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.
Зазначив, що позивачем не надані належні та допустимі докази укладення кредитного договору та первинні бухгалтерські документи, що підтверджують перерахування коштів на картку відповідачки та неправомірно нарахувано відсотки.
Вказав, що ні кредитний договір, ні будь-які інші документи не містять реквізитів карткового рахунку відповідачки (а.с.26-30).

Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що оригінал кредитного договору та паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є належним доказом укладення кредитного договору.
Вказав, що переказ коштів відповідачці підтверджується копією листа платіжного провайдера ТОВ "ПЕЙТЕК" (а.с.34-40).

Представник відповідачки подав заперечення на відповідь на відзив, в яких наголосив на відсутності доказів укладення кредитного договору та первинних бухгалтерських документів (а.с.46-51).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2025 року задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №1586428 від 30 квітня 2024 року на загальну суму 115000 гривень, з яких: 25 000 грн заборгованість по тілу кредиту та 90 000 грн заборгованість за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 741,10 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 7 187 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачці грошові кошти, що підтверджується розрахунками заборгованості за кредитними договорами позичальника. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене частиною 1 статті 509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Натомість позичальник свої кредитні зобов`язання належним чином не виконував, в зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Разом з тим, посилаючись на пункт 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», місцевий суд вважав, що укладаючи 30 квітня 2024 року договір про споживчий кредит, первісний кредитор не мав права визначати денну проценту ставку у розмірі 1,50 %, оскільки її максимальний розмір не може перевищувати 1% на день. У зв`язку з цим суд здійснив перерахунок відсотків з врахуваням відсоткової ставки 1% в день та строком користування коштами 360 днів за період з 30 квітня 2024 року по 25 квітня 2024 року (в межах строку кредитування), та встановив, що розмір відсотків за користування кредитом становить 90 000 гривень (25 000 гривень х 1% х 360 днів = 90000 гривень).
Щодо застосування приписів частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України суд зазначив, що згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався нормативно - правовими актами та триває до теперішнього часу. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відмову в цій частині у задоволенні позовних вимог щодо застосування приписів частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гулий Андрій Васильович, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували б факт отримання відповідачкою одноразового ідентифікатора, при веденні якого позичальник підтверджує прийняття умов Договору про надання споживчого кредиту.
Також вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів згідно кредитного договору на рахунок відповідачки. 
Представник вважає, що додана до позовної заяви копія договору про споживчий кредит та інші документи не свідчать про отримання позичальницею кредитних коштів. Так, відомості про нарахування та погашення за кредитним договором є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальниці в кредит. 
Звертає увагу суду, що відступити право вимоги виконання обов`язку відповідно до положень статей 509-514 ЦК України можливо лише у конкретному зобов`язанні, однак зобов`язання відповідачки станом на 24 грудня 2024 року (момент переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» ) не існувало, а тому до виникнення зобов`язання не могло бути передано право вимагати його виконання, тому вважає, що ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» не набуло прав кредитора по відношенню до позичальниці, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області 19 грудня 2025 року без змін, а апеляційну скаргу відповідачки без задоволення. Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000,00 грн
Представник зазначив, що оформлюючи кредитний договір відповідач заходить на Веб-сайт ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» https://www.creditplus.ua, реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст Кредитного договору, та де він має змогу ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Таким чином, зауважує, що відповідачка має примірник оригіналу кредитного договору та паспорту споживчого кредиту. Доступ до особистого кабінету клієнта має тільки позичальник.
Вказує, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачкою вказано особисто в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера. Представник зазначає, що Платіжний провайдер має відповідну Ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків (додається до позовної заяви) та внесений в Державний реєстр фінансових установ, що підтверджується свідоцтвом. Крім того, платіжна банківська картка містить захищені та притаманні лише конкретній особі обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента. Надання кредитору відомостей щодо захищеного номера банківської карти для здійснення переказу грошових коштів, які відомі лише відповідачу, свідчить що попередньо (до зарахування коштів), сторонами були узгоджені всі істотні умови договору, в тому числі і спосіб здійснення перерахування кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору (а.с.180-187).

Щодо повідомлення учасників про апеляційний розгляд справи. 
Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, що підтверджується довідками про доставку судових повісток-повідомлень в електронному вигляді, в судове засідання не з`явились (а.с.227-230).
27 травня 2026 року через систему Електронний Суд від представника відповідачки адвоката Гулого А. В. до Кропивницького апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідачки (а.с.231).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом. 
Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір №1586428 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», який підписаний електронним підписом відповідачки шляхом відтворення одноразового ідентифікатора – C008.
За умовами Кредитного договору ТОВ «Слон Кредит» надає відповідачці кредит у розмірі 25 000 гривень (п. 1.3 Кредитного договору) строком на 360 днів, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (п. 1.4 Кредитного договору).
Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору за користування кредитом ОСОБА_1 сплачує ТОВ «Слон Кредит» проценти на таких умовах: стандартна процентна ставка становить 1,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту; знижена процентна ставка 1,200 % та застосовуєтсья, якщо споживач до 30 травня 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту.
Згідно з п. 1.8 Кредитного договору загальні витрати на дату укладення договору складають за весь строк користування кредитом за стандартною ставкою 135 000 грн, за стандартною з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки – 132 750 грн.
Пунктом 2.1 передбачено, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 (а.с. 93-97).
Крім того, відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту, у якому містяться основні умови кредитування (а.с.98-99).
ТОВ «Слон Кредит» на виконання умов Кредитного договору надало відповідачці кредит у розмірі 25 000 грн, перерахувавши на платіжну картку № НОМЕР_1 , указану відповідачкою при укладенні кредитного договору, що підтверджується листом ТОВ «Пейтек» № 20250115-2314 від 15 січня 2025 року (а.с.117).
Крім того, факт перерахування 30 квітня 2024 року коштів на платіжну банківську картку № НОМЕР_1 , емітовану на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 в сумі 25 000 грн, підтверджується листом АТ "Укрсиббанк" від 13 листопада 2025 року №31-4-01/07-4197-БТ (а.с.56).
Згідно з наданим ТОВ «Слон Кредит» розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 24 грудня 2024 року у відповідачки перед ТОВ «Слон Кредит» виникла заборгованість у сумі 126 750 грн, з яких: тіло кредиту – 25 000 грн; заборгованість за відсотками – 89250 грн; заборгованість за штрафом, пенею – 12500 (а.с. 122 зворот).
24 грудня 2024 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та ТОВ «Слон Кредит» укладено договір факторингу № 24122024, відповідно до умов якого ТОВ «Слон Кредит» відступило за грошові кошти ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» право грошової вимоги, строк зобов`язань яких настав або виникне в майбутньому до боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ "ФК «Фінтраст Капітал». Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 та є невід`ємною частиною договору.
Згідно Витягу з реєстру боржників до договору факторингу №24122024 від 24 грудня 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 в розмірі 126750 гривні, з яких 25000 гривень тіло кредиту, 89250 гривень нараховані проценти (ставка 1,50% в день, кількість днів прострочення виконання кредитних зобов`язань).
У подальшому, після відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова Компанія "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" здійснило нарахування відсотків за кредитним договором №1586428 від 30 квітня 2024 року за період з 25 грудня 2024 року по 25 квітня 2025 року в сумі 45750 грн (ставка 1,50% в день, кількість днів прострочення виконання кредитних зобов`язань 122).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).
Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
За ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
В апеляційній скарзі сторона відповідачки зазначає про те, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення ОСОБА_1 кредитного договору та перерахування за його умовами на її картковий рахунок кредитних коштів.
Колегія суддів не бере до уваги такі твердження відповідачки з огляду на таке.
Відповідно до умов п. 1.1. договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт. Електронна ідентифікація споживача в ІКС Товариства здійснюється при вході споживача в Особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, що є електронним підписом споживача та направлений Товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний споживачем при вході/протягом періоду обслуговування в Товаристві. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІКС Товариства.
Пунктом 8.2. договору визначено, що споживач підтверджує, що додаткові контактні дані та електронна адреса, які вказані в реквізитах споживча в Розділі 10 «РЕКВІЗИТИ ТА ПІДПИСИ СТОРІН» Договору (або надані споживачем Товариству окремо) належать саме споживачу та знаходяться в його користуванні, володінні та розпорядженні.
Пунктом 9.1. передбачено, що цей договір складено в 2 (двох) оригінальних примірниках українською мовою, по одному для кожної із сторін, що мають однакову юридичну силу.
Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами сторін та діє протягом строку, вказаного в п.1.4. договору (включно), а у випадку, якщо після закінчення вказаного строку, за договором будуть наявні невиконані грошові обов`язання, Договір продовжує діяти до повного виконання споживачем зобов`язань за ним (пункт 9.2. договору).
Пунктом 9.6. договору визначено порядок укладення договору та створення електронних підписів сторін. Цей договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони Товариства електронним підписом, в Особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання.
Долучений позивачем до позовної заяви примірник договору №1586428 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» у розділі 10 містить реквізити споживача ОСОБА_1 , паспортні дані, адресу місця реєстрації, номери мобільних телефонів, адресу електронної пошти (а.с.93-97).
Вказаний договір підписано відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було направлено Товариством на її мобільний номер.
Згідно п.п. 1.3, 1.4 договору, сума кредиту складає 25 000 гривень, строк кредиту - 360 днів.
Оскільки відповідачка виконала послідовні дії в інформаційній системі, яка використовується ТОВ «Слон Кредит», вважається, що сторони кредитного договору досягли згоди щодо істотних умов цих договорів.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14).
Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Разом з тим, відповідачка не надала доказів оспорення зазначеного договору у судовому порядку.
При цьому, Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). 
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Колегією суддів зважено на те, що відповідачка не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що вона уклала кредитний договір із Товариством, отримала кошти за кредитним договором, зокрема, того, що 30 квітня 2024 року на її банківський рахунок, платіжним засобом до якого є картка № НОМЕР_1 , не надходили грошові кошти у сумі 25 000 грн.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем факту укладення кредитного договору між первісним кредитором та відповідачкою та факту отримання за умовами вказаного договору кредитних коштів у сумі 25 000 грн.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, у результаті чого утворилась заборгованість.
Місцевий суд правомірно, керуючись вимогами ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року згідно із Законом №3498-IX від 22 листопада 2023 року, вказав, що визначений договором розмір денної процентної ставки не відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування», а відтак вважав наявними підстави для зменшення розміру заборгованості за відсотками до 90 000 грн.
Крім того, колегія суддів визнає, що копія договору факторингу та реєстр прав вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах, а тому твердження відповідачки про відсутність у позивача права вимоги є необгрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Доводи, викладені у апеляційній скарзі спростовуються встановленими судом обставинами у справі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Щодо стягнення із відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути із відповідачки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрати на професійну правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000 грн.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження розміру витрат позивачем було надано: копію договору про надання правової допомоги №№07/07-2022 від 07 липня 2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та адвокатом Крюковою М. В.,копію ордеру про надання правничої допомоги, звіт про надання правової допомоги згідно договору №07/07-2022 від 07 липня 2022 року від 12 березня 2026 року, в якому визначено, що загальна вартість правової допомоги, наданої позивачеві під час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції складає 8 000 грн, а також, платіжну інструкцію №8314 від 12 березня 2026 року, про сплату позивачем на рахунок адвоката Крюкової М. В. 8 000 грн (а.с.218).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Відповідачка до апеляційного суду із клопотанням про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу не зверталась.
Урахувавши докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт, реального часу, необхідного для виконання таких послуг, прийнявши до уваги те, що відповідачка своїх заперечень не надала, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції  – без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК – відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гулий Андрій Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 08.06.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник