КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 758/10574/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9010/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретарів судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Петрова Д.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила:визнати  ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати (а.с. 1-4).
В обґрунтування позову зазначала, що вона є користувачем квартири АДРЕСА_1 з 1972 року як у гуртожитку, а з 1979 році отримала Ордер на вселення як у житлову квартиру. На позивачку відкрито особовий рахунок на дану житлову квартиру та вона зі своєю дочкою (третя особа) сплачує всі комунальні послуги. 
З 1989 року за даною адресою зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_2 , однак він фактично з 2016 року в даній квартирі не проживає. Зазначала, що особисті речі відповідача у даній квартирі відсутні, відтак вважала, що ОСОБА_2 втратив право користування даним житловим приміщенням.
Позивач та третя особа є наймачами квартири АДРЕСА_1 , в даній квартирі є зареєстрованим відповідач по справі.
Вказувала, що за твердженнями відповідача він фактично не проживає в даній квартирі з 2016 року, живе за іншою адресою в АДРЕСА_2 .
Реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 1-4).
13 листопада 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Реуса Д.С. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній в повному обсязі заперечував проти задоволення позовних вимог, а також повідомив про те, що відповідач користується квартирою АДРЕСА_1 , сплачує за комунальні послуги.
Звертав увагу, що позивач зверталась до суду з тотожним позовом, однак, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29.08.2025 року у справі № 758/4266/24 позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Зазначав, що 12.09.1979 року ОСОБА_4 було видано ордер № 29302 серії Б на житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (зі складом сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_3 - донька). У відповідності до Витягу з реєстру територіальної громади відповідач з 15.05.1990 року зареєстрований у вказаній квартирі, при цьому за погодженням інших користувачів житлового приміщення, 18.08.2005 року донька відповідача - ОСОБА_5 також була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .
Окрім цього, на день подання позовної заяви квартира є такою, що не приватизована, всі особи, які там зареєстровані мають право на спільне користування нею, поряд з цим, за попередньою домовленістю між всіма членами родини, які там зареєстровані, відповідач сплачує комунальні послуги за житлову квартиру, зокрема послуги щодо вивезення побутових відходів, послуги з управління багатоквартирним будинком, утримання будинків та прибудинкових територій (а.с. 53-54).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 - залишено без задоволення (а.с. 103-107).
Не погодившись з рішенням районного суду, 07 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 110-113).
Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, частково постановлене з порушенням норм матеріального права та процесуального права, висновки суду є такими, що не відповідають обставинам справи та наданим суду доказам, ці докази не перевірені, не досліджені і прийняті як підставу для прийняття незаконних рішень, судом проігноровано норми права.
Посилався те, що позивач є користувачем квартири АДРЕСА_1 з 1972 року як у гуртожитку, а з 1979 році отримала Ордер на вселення як у житлову квартиру.
На позивачку відкритий особовий рахунок надану житлову квартиру та вона зі своєю дочкою (третя особа) сплачує всі комунальні послуги. 
З 1989 року за даною адресою зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , однак він фактично з 2016 року в даній квартирі не проживає.
Його особисті речі у даній квартирі відсутні. Відтак, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 втратив право користування даним житловим приміщенням.
ОСОБА_1 просила захистити її права та усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 є наймачами квартири АДРЕСА_1 .
В даній квартирі є зареєстрованим відповідач по справі - ОСОБА_2 . За твердженнями відповідача він фактично не проживає в даній квартирі з 2016 року, живе за іншою адресою в АДРЕСА_2 (Належним чином завірена копія акту № 60 від 02 липня 2025 року від Ради Житлового масиву Виноградар про не проживання у квартирі матері відповідачем з 2016 року та відповідно несплату квартплати міститься в матеріалах справи).
Перешкод в користуванні житлом відповідачем та встановлених законом випадків збереження за ним права користування квартирою не має.
Відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу в спірному житлі не проживають, що також підтверджується актом № 60 від 02 липня 2025 року від Ради Житлового масиву Виноградар про не проживання у квартирі матері відповідачем з 2016 року та відповідно несплату квартплати.
Реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .
Правовідносини, що склалися між сторонами є житловими і врегульовані ст.ст.71, 72 ЖК України.
Згідност.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертоюст.71 цього кодексу.
Згідност.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.
Згідност. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно зі ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
З вищенаведеної норми закону слідує, що рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.
Зазначеного не було враховано Подільським районним судом міста Києва та помилково винесено рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2026 року по цивільній справі № 758/10574/25(а.с. 110-113).
12 травня 2026 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Реуса Д.С., в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказаний відзив поданий 08 травня 2026 року, тобто у строк визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року, про що свідчить штемпель на конверті поштового відправлення суду (а.с. 150-151, 155-163).
22 травня 2026 року від представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Бойка В.В. надійшла письмова заява з проханням задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний розгляд провести за відсутності апелянта ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бойко В.В. (а.с. 164-165).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання(перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Проте, про розгляд справи апеляційним судом 28 травня 2026 року ОСОБА_1 була сповіщена 28 квітня 2026 року повідомленням її представника - адвоката Бойко В.В. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. ОСОБА_2 був сповіщений 09 травня 2026 року особисто. Представник ОСОБА_2 - адвокат Реус Д.С. подав заяву з проханням розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. 22 травня 2026 року представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Бойко В.В. подав письмову заяву з проханням розглянути справу за відсутності апелянта та її представника (а.с. 153-154, 156 зворот, 164-170)
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не мешкає у спірній квартирі тривалий час та, зокрема, останні шість місяців перед її зверненням до суду з цим позовом, без поважних причин. Суд критично поставився до акту Ради житлового масиву Виноградар № 60 від 02.07.2025 про не проживання відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки з нього неможливо встановити однозначні обставини фактичного не проживання особи протягом встановленого законом періоду. Крім того, саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Причини не проживання відповідача у квартирі з цього Акта встановити неможливо. Інших доказів того, що відповідач не мешкає у спірній квартирі більше шести місяців, суду не надано. Окрім цього, представником відповідача до матеріалів справи долучені платіжні інструкції про сплату за комунальні послуги. Вказані платіжні інструкції підтверджують факт оплати за комунальні послуги зі сторони відповідача. Визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, не є пропорційним способом захисту прав позивачки.
Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 9 ЖК УРСР (тут і надалі в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин і ухвалення рішення районного суду, Кодекс втратив чинність крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2 на підставі Закону № 4751-IX від 13.01.2026) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність вручання (згідно із законом), легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом), дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. TheUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.
Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(стаття 71 ЖК Української РСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_1 з 1979 року як у гуртожитку (а.с. 56-58).
Вказана квартира АДРЕСА_1 , відповідно до Ордеру № 29302 серії Б від 12.09.1979, була надана ОСОБА_4 , для проживання складом його сім`ї чотири особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_3 - донька (а.с. 66).
Однак, позивач стверджувала, що її син - ОСОБА_2 не проживає у даній квартирі з 2016 року по теперішній час, не допомагає позивачу, не підтримує родинні стосунки з позивачем, на контакт не виходить, особисті речі та майно відповідача у квартирі відсутні, особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг оформлені на позивача.
У даній справі суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що позивач не надала належних доказів не проживання відповідачів у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин.
Районний суд обґрунтовано відхилив акт № 60 від 02.07.2025 про встановлення факту не проживання в м. Києві, оскільки вказаний Акт підписаний як складений самою позивачкою - ОСОБА_1 , із зазначенням її сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , підписаний керівником органу самоорганізації населення Комітет мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар» - Захарченко А. Вказаний Акт містить зазначення про не проживання відповідача ОСОБА_2 з 2016 року, проте за змістом вказаного Акту не зазначено будь-яких фактичних обставин за яких особи, які склали цей Акт дійшли висновку про не проживання відповідача протягом тривалого періоду (а.с. 13). 
При цьому, позивачкою крім Акту від 02.907.2025 року № 60 будь-яких інших доказів не проживання відповідача до суду не надано і судом не встановлено однозначних обставин та (або) об`єктивних доказів фактичного постійного не проживання особи ОСОБА_2 протягом 2016-2025 років. Натомість позивачка ОСОБА_1 до позовної заяви надала фотокопію паспорта відповідача ОСОБА_2 , за яким її син - ОСОБА_2 із 15 травня 1990 року зареєстрований за вказаною адресою: квартира АДРЕСА_1 і такі обставини знайшли підтвердження доказами по справі(а.с. 11-13, 67-69).
При цьому, саме по собі можливе періодичне не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
Свідки, які складали цей акт № 60від 02 липня 2025 року та які підтверджували зафіксовані в акті обставини, в судовому засіданні не допитувались, оскільки клопотання про їх допит позивачкою та її представником не заявлялось. Сама по собі наявність вказаного акту не може бути достатніми доказом на підтвердження зазначених в акті обставин.
Окрім акту матеріали справи не містять жодного іншого доказу в обґрунтування вимог позивача, клопотання про їх витребування перед судами ані першої інстанції, ані апеляційної інстанції не ставилось, тобто, фактично, позивач не довела наявність обставин, які викладені у позові на обґрунтування заявлених вимог.
Також, суд першої інстанції вірно зауважив, що представником відповідача до матеріалів справи долучені платіжні інструкції про сплату за комунальні послуги, які підтверджують факт оплати за комунальні послуги зі сторони відповідача (а.с. 72-73).
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відомості про наявність іншого житла, яке належить відповідачу на праві власності, матеріали справи не містить.
Отже, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Обґрунтовуючи позов, позивач вказувала, що реєстрація відповідача в квартирі створює позивачу перешкоди в майбутньому в користуванні житловою площею, однак, як саме дана обставина може бути перешкодою, позивачем не зазначено. 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 28 травня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов