ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"29" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1703/26	

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,
при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,
розглянувши справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ" (02098, м. Київ, вул. Юрія Шумського, буд. 1, офіс 115; код ЄДРПОУ 36300896)
до відповідача - Фермерського господарства "ТОДОРОВ НД" (66031, Одеська обл., Подільський р-н, с. Писарівка, вул. Переславцева, буд. 25; код ЄДРПОУ 38522056)
про стягнення 395 278,51 грн;
представники сторін:
від позивача - не з`явився,
від відповідача - не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ" (далі - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Фермерського господарства "ТОДОРОВ НД" (далі - відповідач, Фермерське господарство) 395 278,51 грн, з яких: 270 300,27 грн - основний борг за Договором поставки № СО/2025/ВД/21 від 09.04.2025; 38 439,18 грн - сума індексації боргу відповідно до п. 4.5. договору; 35 102,01 грн - пеня; 41 589,21 грн - 36% річних; 9 847,84 грн - інфляційні втрати.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, а також застосувати положення ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та зазначити в рішенні наступне:
- органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, на суму 270 300,27 грн, в порядку частини 10 статті 238 ГПК України, нараховувати 36 % річних за такою формулою: Сума санкції = С x 36 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму з Фермерського господарства на користь Товариства, за період з моменту винесення рішення у справі до моменту його повного виконання;
- органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, на суму 270 300,27 грн, в порядку частини 10 статті 238 ГПК України, нараховувати інфляційні втрати за такою формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення, і стягнути отриману суму з Фермерського господарства на користь Товариства, за період з моменту винесення рішення у справі до моменту його повного виконання.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором поставки № СО/2025/ВД/21 від 09.04.2025.
Ухвалою від 12.05.2026 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали шляхом: надання суду доказів доплати 118,17 грн судового збору; зазначення реквізитів рахунку Товариства в банку, небанківському надавачі платіжних послуг та надання до суду документа, що підтверджує наявність такого рахунку.
14.05.2026 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою від 19.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/1703/26, розгляд справи за клопотанням позивача постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 17.06.2026, встановлено сторонам строк для подання до суду заяв по суті справи відповідно до ст. 165 - 167 ГПК України.
У судовому засіданні, яке відбулось 17.06.2026, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить довідка вих. № 916/1703/26/35458/26 від 20.05.2026 про доставку ухвали про відкриття провадження у справі від 19.05.2026 до електронного кабінету Фермерського господарства (дата та час доставки: 19.05.2026 о 19:14 год.).
Зі змісту ст. 165 ГПК України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Частиною 9 ст. 165 ГПК України унормовано, що разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення причин неявки.
Відтак, враховуючи те, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву та водночас був належним чином повідомленим про розгляд даної справи, суд виснував про можливість її розгляду за наявними доказами.
17.06.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та в порядку ст. 219 ГПК України відклав його проголошення на 29.06.2026.
29.06.2026 на проголошення рішення представники сторін не з`явилися, з огляду на що суд ухвалив рішення без їх участі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.
09.04.2025 між Товариством (Постачальником) та Фермерським господарством (Покупцем) укладено Договір поставки № СО/2025/ВД/21 (далі - Договір; а.с. 9-12), за умовами якого Постачальник зобов`язується передати (поставити) Покупцеві продукцію для сільгоспвиробництва (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти вказаний Товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Загальна кількість та найменування Товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент), маркування, ціна, строк поставки та інші умови, визначається в Додатку №1 (специфікації) до Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.2. Договору).
Строки, порядок та умови поставки, вибірки (отримання) Товару встановлюються Сторонами в специфікації (п. 2.1. Договору).
Датою поставки Товару і переходу права власності на Товар від Постачальника до Покупця вважається дата фактичного отримання Покупцем Товару, що підтверджується підписами уповноважених представників сторін на видаткових накладних (п. 2.6. Договору).
Ціна та загальна вартість Товару вказується у відповідних специфікаціях до Договору (п. 4.1. Договору).
Відповідно до п. 4.5. Договору Сторони домовились, що у випадку одностороннього розірвання Договору Постачальником з вини Покупця та/або звернення Постачальником до Покупця з претензією або позовом до відповідного суду з метою примусового стягнення заборгованості з Покупця за поставлений та неоплачений Товар (партію Товару), Постачальник має право самостійно нарахувати індексацію на заборгованість Покупця за Товар (партію Товару), поставлений відповідно до умов Договору, та виставити Покупцеві відповідний рахунок на суму індексації вартості Товару (партії Товару) або надати розрахунок вартості поставленого Товару із урахуванням індексації у складі відповідної претензії або позову.
У вищезазначених випадках сума, належна до оплати Покупцем з урахуванням індексації згідно з умовами Договору, буде розраховуватися за такою формулою:
А = В1/В2*С, де:
А - сума заборгованості Покупця (у гривнях), належна до оплати з урахуванням індексації згідно з умовами, викладеними вище;
В1 - середнє значення курсу продажу відповідної іноземної валюти на МВРУ на одну із дат, на вибір Постачальника, а саме: а) на дату виставлення Постачальником відповідного рахунку щодо індексації вартості Товару (партії Товару); б) на дату звернення Постачальником до Покупця з претензією або позовом до суду (у разі примусового стягнення заборгованості у судовому порядку);
В2 - середнє значення курсу продажу відповідної іноземної валюти на МВРУ на дату, що передує даті підписання відповідної специфікації;
С - сума заборгованості (у гривнях) за поставлений і неоплачений Товар, належна до оплати покупцем без врахування індексації згідно з умовами, викладеними вище.
Згідно з п. 4.6. Договору у випадку звернення Постачальником до Покупця з претензією або позовом до відповідного суду з метою примусового стягнення заборгованості з Покупця за поставлений та неоплачений Товар (партію Товару), виставлення ним рахунку не є обов`язковою умовою для здійснення Покупцем оплати. У такому випадку оплата вартості Товару (партії Товару) із урахуванням індексації здійснюється на підставі розрахунку, що міститься в претензії/позові.
Пунктом 4.6. Договору визначено, що строк оплати за Договором зазначається в специфікації.
Відповідно до п. 7.3. Договору Покупець:
- за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни Товару сплачує на користь Постачальника пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу (пп. 7.3.1.);
- за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни Товару, сплачує на користь Постачальника відсотки за неправомірне користування чужими коштами у розмірі 36% річних від суми боргу (пп. 7.3.2.).
Пеня за цим Договором нараховується на весь строк прострочення (п. 7.5. Договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 25.12.2025, але в будь-якому випадку - до моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов`язань за Договором (п. 13.1. Договору).
В день укладення Договору позивач та відповідач підписали Специфікацію № 1 (а.с. 13), відповідно до умов якої Товариство зобов`язалося у строк до 11.04.2025 поставити Фермерському господарству 50 мішків товару з найменуванням "Конквест", на загальну суму 270 300,27 грн, що еквівалентно 6 000,00 євро, а Фермерське господарство, у свою чергу, взяло на себе обов`язок оплатити цей товар до 30.11.2025.
09.04.2025 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 270 300,27 грн, що підтверджується підписаною з боку обох сторін видатковою накладною № 53 від 09.04.2025 (а.с. 14).
Жодних заперечень відповідача щодо кількості та якості товару матеріали справи не містять.
Позивач виставив рахунок на оплату товару № 106 від 09.04.2025 на суму 270 300,27 грн (а.с. 16).
Факт поставки товару позивач додатково доводить податковою накладною № 14 від 09.04.2025, яку зареєстровано в ЄРПН за № 9110159351 від 23.04.2025 (а.с. 17-18).
Предметом позову є вимоги про стягнення з відповідача:
- 270 300,27 грн основного боргу за Договором;
- 38 439,18 грн - суми індексації боргу відповідно до п. 4.5. Договору;
- 35 102,01 грн пені, нарахованої в порядку пп. 7.3.1. п. 7.3. Договору, за період з 01.12.2025 по 05.05.2026;
- 41 589,21 грн 36% річних, які нараховано відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та на підставі пп. 7.3.2. Договору, за період з 01.12.2025 по 05.05.2026;
- 9 847,84 грн інфляційних втрат, які нараховано згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, із застосуванням сукупного індексу інфляції, розрахованого за період з грудня 2025 р. по березень 2026 р.
Розрахунок вказаних сум наявний у матеріалах справи (а.с. 21-22).
Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з такого.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Суд встановив, що 09.04.2025 між позивачем та відповідачем було укладено Договір поставки № СО/2025/ВД/21, за умовами якого позивач зобов`язався передати (поставити) відповідачу продукцію для сільгоспвиробництва, а відповідач зобов`язався прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, між сторонами у даній справі виникли правовідносини, притаманні для договорів купівлі-продажу та поставки.
Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Положеннями частини ч. 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як за договором купівлі-продажу, так і за договором поставки, обов`язок покупця полягає у оплаті та прийнятті товару, а кореспондуючий обов`язок продавця (постачальника) у передачі товару.
Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 663 ЦК України).
За ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
За ч. 3 цієї ж статті у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно з частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95, в редакції, чинній станом на дату спірної поставки товару (далі по тексту - Положення), визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату спірних поставок товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Згідно положень ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідним, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.
У Договорі сторони узгодили, що загальна кількість, найменування товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент), маркування, ціна, строк поставки, оплати та інші умови визначаються у специфікації, яку сторони підписали в день укладення Договору.
Відповідно до умов специфікації позивач взяв на себе зобов`язання у строк до 11.04.2025 поставити відповідачу 50 мішків насіння соняшнику "Конквест", на загальну суму 270 300,27 грн, що еквівалентно 6 000,00 євро, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався оплатити цей товар до 30.11.2025.
Матеріали справи свідчать, що позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо поставки товару, що підтверджується підписаною з боку обох сторін видатковою накладною № 53 від 09.04.2025.
Жодних заперечень відповідача щодо кількості та якості товару матеріали справи не містять.
При цьому у матеріалах справи відсутні докази оплати товару відповідачем в узгоджений специфікацією строк, а саме до 30.11.2025.
За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 270 300,27 грн основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до п. 4.5. Договору Сторони домовились, що у випадку одностороннього розірвання Договору Постачальником з вини Покупця та/або звернення Постачальником до Покупця з претензією або позовом до відповідного суду з метою примусового стягнення заборгованості з Покупця за поставлений та неоплачений Товар (партію Товару), Постачальник має право самостійно нарахувати індексацію на заборгованість Покупця за Товар (партію Товару), поставлений відповідно до умов Договору, та виставити Покупцеві відповідний рахунок на суму індексації вартості Товару (партії Товару) або надати розрахунок вартості поставленого Товару із урахуванням індексації у складі відповідної претензії або позову.
У вищезазначених випадках сума, належна до оплати Покупцем з урахуванням індексації згідно з умовами Договору, буде розраховуватися за такою формулою:
А = В1/В2*С, де:
А - сума заборгованості Покупця (у гривнях), належна до оплати з урахуванням індексації згідно з умовами, викладеними вище;
В1 - середнє значення курсу продажу відповідної іноземної валюти на МВРУ на одну із дат, на вибір Постачальника, а саме: а) на дату виставлення Постачальником відповідного рахунку щодо індексації вартості Товару (партії Товару); б) на дату звернення Постачальником до Покупця з претензією або позовом до суду (у разі примусового стягнення заборгованості у судовому порядку);
В2 - середнє значення курсу продажу відповідної іноземної валюти на МВРУ на дату, що передує даті підписання відповідної специфікації;
С - сума заборгованості (у гривнях) за поставлений і неоплачений Товар, належна до оплати покупцем без врахування індексації згідно з умовами, викладеними вище.
Згідно з п. 4.6. Договору, у випадку звернення Постачальником до Покупця з претензією або позовом до відповідного суду з метою примусового стягнення заборгованості з Покупця за поставлений та неоплачений Товар (партію Товару), виставлення ним рахунку не є обов`язковою умовою для здійснення Покупцем оплати. У такому випадку оплата вартості Товару (партії Товару) із урахуванням індексації здійснюється на підставі розрахунку, що міститься в претензії/позові.
Враховуючи викладене, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача індексації боргу у розмірі 38 439,18 грн, оскільки право позивача на стягнення цієї суми індексації прямо передбачено пунктом 4.5. Договору.
В силу частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Як вже було зазначено, відповідно до пп. 7.3.1. п. 7.3. Договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни Товару Покупець сплачує на користь Постачальника пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.
Пеня за цим Договором нараховується на весь строк прострочення (п. 7.5. Договору).
Враховуючи встановлення судом факту прострочення виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару, слід зазначити, що позивач цілком правомірно нарахував та заявив до стягнення пеню.
Перевіривши запропонований позивачем розрахунок пені на суму 35 102,01 грн, суд вважає його правильним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).
Визначені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат та 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Як вже неодноразово зазначалося, факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань є встановленим, з огляду на що здійснені позивачем нарахування в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірними.
Розрахунок інфляційних втрат на суму 9 847,84 грн суд вважає правильним та обґрунтованим, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення відсотків річних суд зазначає наступне.
Як вбачається із запропонованого позивачем розрахунку відсотків, позивач нараховує 36% річних на суму простроченої заборгованості та посилається при цьому на те, що вказаний розмір відсотків сторони визначили в пп. 7.3.2. п. 7.3. Договору.
У судовому засіданні, яке відбулось 17.06.2026, суд уточнив у представника позивача чи дійсно грошові кошти у розмірі 41 589,21 грн є відсотками річних, які заявлено саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, на що отримав позитивну відповідь.
При цьому представник позивача, покликаючись на пп. 7.3.2. п. 7.3. Договору, стверджував про узгодження сторонами можливості нарахування саме 36% річних, тобто збільшеного розміру відсотків.
Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 2 ст. 237 ГПК України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що доводи позивача щодо визначення іншого розміру відсотків річних (36%) у даному випадку є необґрунтованими, оскільки пп. 7.3.2. п. 7.3. Договору визначено, що за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни Товару Покупець сплачує на користь Постачальника відсотки за неправомірне користування чужими коштами у розмірі 36% річних від суми боргу.
Тобто, у вказаному підпункті сторони погодили розмір відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами, а не відсотків річних.
Так, відповідно до статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу, а у частині 5 цієї статті визначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
За змістом підпункту 14.1.245 Податкового кодексу України товарний кредит - товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.
Згідно з підпунктом 14.1.206 зазначеного Кодексу відсотки - це дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений термін коштів або майна. До відсотків, зокрема, включається платіж за використання товарів (робіт, послуг), отриманих у кредит, і платіж за придбання товарів та виплат.
Проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі за користування товарним кредитом (частина 5 статті 694 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.
Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею) та не є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 ЦК України), а є саме процентами за користування товарним кредитом відповідно до частини 5 статті 694 ЦК України та стягуються незалежно від наявності вини боржника.
Відтак, нарахування 36% річних за порушення строку виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати товару в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України є неправомірним, так як про такий розмір відсотків сторони у Договорі не домовлялися.
Водночас, вимог про стягнення відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами позивач у даній справі не заявляв.
Отже, суд приходить до висновку, що позивач має право на нарахування 3% річних, оскільки такий мінімальний розмір відсотків передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Розрахунок відсотків виглядає наступним чином:
Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де
С - сума заборгованості,
Д - кількість днів прострочення.
Період прострочення грошового зобов`язання:	Кількість днів у періоді	Сума	
з 01.12.2025 по 05.05.2026  270 300,27 x 3 x 156 : 365 : 100	156	3 465,77	
Всього відсотків річних: 3 465,77 грн
Отже, позовні вимоги в частині стягнення відсотків річних підлягають частковому задоволенню - на суму 3 465,77 грн
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 270 300,27 грн основного боргу, суму індексації боргу у розмірі 38 439,18 грн, 35 102,01 грн пені, 3 465,77 грн відсотків річних та 9 847,84 грн інфляційних втрат.
За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, на відповідача підлягають покладенню 4 285,86 грн витрат зі сплати судового збору.
Щодо клопотання позивача про застосування положень ч. 10 ст. ст. 238 ГПК України суд зазначає, що відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 № 910/14524/22 звернула увагу на те, що нарахування відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків, які нараховуються до моменту виконання судового рішення.
Суд звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат до моменту виконання рішення ч. 10 ст. 238 ГПК України не передбачено, з огляду на що суд відмовляє у задоволенні клопотання в частині продовження нарахування інфляційних втрат до моменту виконання рішення.
Поряд із цим, суд вважає за можливе в порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України зазначити у рішенні про продовження нарахування трьох відсотків річних до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Фермерського господарства "ТОДОРОВ НД" (66031, Одеська обл., Подільський р-н, с. Писарівка, вул. Переславцева, буд. 25; код ЄДРПОУ 38522056) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ" (02098, м. Київ, вул. Юрія Шумського, буд. 1, офіс 115; код ЄДРПОУ 36300896) 270 300,27 грн основного боргу, суму індексації боргу у розмірі 38 439,18 грн, 35 102,01 грн пені, 3 465,77 грн відсотків річних, 9 847,84 грн інфляційних втрат, 4 285,86 грн витрат зі сплати судового збору.
3. В решті позову - відмовити.
4. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду у даній справі, проводити нарахування та стягнення трьох відсотків річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу, починаючи з моменту ухвалення рішення (з 29.06.2026) до його повного виконання (в частині сплати основного боргу), за такою формулою: С * 3 * Д : К : 100, де: С - сума основного боргу (або ж його залишку), Д - кількість днів прострочення, К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.
5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 29 червня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 06 липня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков