ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року   Справа № 903/114/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Маціщук А.В. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Новак С.Я. 
за участю представників сторін:
прокурор: Рункевич І.В.
позивача 1: не з`явився
позивача 2: не з`явився
позивача 3: не з`явився 
відповідача 1: не з`явився
відповідача 2: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” на рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.26р. у справі №903/114/26, ухвалене суддею Гарбаром І.О.
за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі: 1. Волинської обласної ради, 
2. Волинської обласної державної (військової) адміністрації, 
3. Західного офісу Держаудитслужби 
до відповідача 1 Комунального підприємства “Волинська обласна психіатрична лікарня м.Луцька” Волинської обласної ради, 
відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” 
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення коштів в розмірі 286 303,20 грн,

Заступник керівника Луцької окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом в інтересах держави в особі Волинської обласної ради, Волинської обласної державної (військової) адміністрації, Західного офісу Держаудитслужби до Комунального підприємства “Волинська обласна психіатрична лікарня м.Луцька” Волинської обласної ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач”, в якому просить суд:
1. Визнати недійсними: 1) додаткову угоду № 1 від 16.01.2025, 2) додаткову угоду № 2 від 17.03.2025 та 3) додаткову угоду №3 від 25.06.2025 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 від 24.12.2024, укладеного між Комунальним підприємством “Волинська обласна психіатрична лікарня м.Луцька” Волинської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ” (процедура закупівлі: UA 2024-12-17-022375-a). 
2. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю “ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ” на користь Волинської обласної ради в дохід обласного бюджету Волинської області 286 303,2 гривень. 
3. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю “ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ” на користь Волинської обласної прокуратури судовий збір за подання до суду даної позовної заяви у розмірі 11422,84 гривень.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що відповідно до ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України додаткові угоди №1-3 є недійсними, оскільки укладені в порушення вимог ч.5 ст.41 Закону України “Про публічні закупівлі”, а тому є всі підстави вважати, що кошти в розмірі 286 303,20 грн, які сплачені Волинською обласною радою за товар, як надміру сплачені та підлягають стягненню з відповідача.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 24.03.26р. позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 16.01.2025, додаткову угоду № 2 від 17.03.2025, додаткову угоду №3 від 25.06.2025 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 від 24.12.2024, укладеного між Комунальним підприємством “Волинська обласна психіатрична лікарня м.Луцька” Волинської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” (процедура закупівлі: UA2024-12-17-022375-a). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” на користь Волинської обласної ради в дохід обласного бюджету Волинської області 286 303,20 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” на користь Волинської обласної прокуратури 11 422,88 грн витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Волинської області від 24.03.26р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 24 березня 2026 року у справі №903/114/26 повністю рішення, яким в задоволенні позову і ухвалити нове заступника керівника Луцької окружної прокуратури – Мацюка Сергія Ярославовича в інтересах держави в особі Волинської обласної ради, Волинської обласної державної (військової) адміністрації, Західного офісу Держаудитслужби до Комунального підприємства “Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька” Волинської обласної ради та Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” про визнання недійсними додаткових угод та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” на користь Волинської обласної ради в дохід обласного бюджету Волинської області 286 303,20 грн. - відмовити повністю. Усі судові витрати покласти на Позивача.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” на рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.26р. у справі №903/114/26. Витребувано у Господарського суду Волинської області матеріали справи №903/114/26. Запропоновано Луцькій окружній прокуратурі, Волинській обласній раді, Волинській обласній державній (військовій) адміністрації, Західному офісу Держаудитслужби та Комунального підприємства “Волинська обласна психіатрична лікарня м.Луцька” Волинської обласної ради надати апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу в строк до 06.05.26 р.
23.04.2026р. матеріали справи №903/114/26 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 р. розгляд апеляційної скарги призначено на "21" травня 2026 р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.
24.04.2026 р. через систему «Електронний суд» до суду від Волинської обласної ради надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи.
05.05.2026 р. Заступника керівника Волинської обласної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” залишити без задоволення (з підстав необґрунтованості скарги), а оскаржуване судове рішення у справі №903/114/26 – без змін.
Західний офіс Держаудитслужби 05.05.2026 р. звернувся до апеляційного господарського суду з письмовим поясненням на апеляційну скаргу, в яких просить долучити до матеріалів судової справи №903/114/26 пояснення Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області. Врахувати пояснення Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області у справі № 903/114/26. Розгляд справи №903/114/26 в усіх судових засіданнях проводити за відсутності їхнього представника.
11.05.2026р. в системі "Електронний суд" була сформована заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 р. заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” - Книша Сергія Володимировича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/114/26 - задоволено. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2026 р. оголошено перерву в судовому засіданні до "28" травня 2026 р. о 12:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 2(ВКЗ). 
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 року у справі №903/114/26 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі .
У судовому засіданні 28.05.2026 р. прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав додаткові пояснення по суті спору, вважає, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи явку своїх уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи
Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на вказане, зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, приймаючи до уваги ст. 269 Господарського процесуального кодексу України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Постановляючи рішення Господарський суд Волинської області дійшов висновку, що додаткові угоди №1 від 16.01.2025, №2 від 17.03.2025, №3 від 25.06.2025, укладені до Договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 від 24.12.2024, підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст.632, ст. 652 ЦК України, ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі» як такі, що укладені внаслідок безпідставного збільшення ціни за одиницю товару.
Суд першої інстанції також виснував, що внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 286 303,20 грн (4 415 515,76 – 4 129 212,56). 
Оскільки отримані ТОВ “Волиньенергопостач” кошти у сумі 286 303,20 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути до бюджету, що відповідає приписам ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення іншого учасника справи.
В апеляційній скарзі представник Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” стверджує, що суд першої інстанції безпідставно визнав додаткову угоду №1 від 16.01.2025 недійсною, дійшовши висновку, що зміна тарифу на послуги з передачі електричної енергії не була підставою для коригування ціни за договором та що ТОВ «Волиньенергопостач» мав би застосовувати тариф, що набрав чинності 01.01.2025 р.
Вважає, що такий висновок суду є помилковим, суперечить фактичним обставинам справи, наявним матеріалам справи та нормам матеріального права України.
Укладення додаткової угоди № 1 від 16.01.2025 року, якою ціна за одиницю товару була збільшена з урахуванням нового тарифу (з 7,015884 грн/кВт*год до 7,205076 грн/кВт*год), було здійснено з повним дотриманням пункту 7 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (виняток щодо зміни регульованих тарифів); підпункту 7 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель на період воєнного стану; умов самого Договору (п. 14.2 та п. 6.6.1 Додатку № 3). 
Суд помилково кваліфікував дії ТОВ «Волиньенергопостач» як «свідоме використання старого нижчого тарифу для досягнення переваги». Насправді Постачальник діяв добросовісно, застосувавши тариф, який був єдиним чинним на момент участі в процедурі закупівлі. Набрання чинності тарифу, що відбулася після укладення Договору, є класичним прикладом обставини, на яку поширюється виняток, передбачений п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону. 
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. 
Таким чином, додаткова угода №1 від 16.01.2025 року укладена з дотриманням вимог чинного законодавства України, умов Договору та з урахуванням правил зміни регульованого державного тарифу постановою НКРЕКП. Висновок суду першої інстанції про її недійсність є неправильним застосуванням норм матеріального права та не відповідає встановленим обставинам справи, що є самостійною підставою для скасування рішення суду в цій частині відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 277 ГПК України. 
Також суд безпідставно вважає порушенням ретроспективне застосування нової ціни з 01.01.2025 року у додатковій угоді № 1 від 16.01.2025 року, оскільки це прямо дозволено частиною 3 статті 631 ЦК України.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно визнав додаткові угоди № 2 від 17.03.2025 та № 3 від 25.06.2025 недійсними, дійшовши висновку, що коливання середньозваженої ціни електричної енергії на ринку «на добу наперед» помісячно не було достатньо істотним, не підтверджене належними доказами та не давало підстав для зміни ціни за одиницю товару. Водночас, згідно з пунктом 14.2 Договору та підпунктом 6.6.2 пункту 6.6 Додатку № 3 до Договору сторони прямо передбачили конкретний механізм зміни ціни електричної енергії як товару у разі коливання середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед».
Враховуючи, що законодавець не регулює це питання та залишає простір для договірних сторін, для встановлення факту такого коливання Сторони правомірно домовилися використовувати саме декадні дані з веб сайту АТ «Оператор ринку», а не місячні середні значення, як помилково вважав господарський суд Волинської області. 
Договір, як універсальна форма врегулювання суспільних відносин, призводить політичне, суспільне та економічне середовище у стан рівних домовленостей про виникнення, існування чи зміну певного явища, що впливає на правову та суспільну дійсність. Принцип невтручання держави у договірні відносини (свобода договору) означає, що сторони вільно вирішують питання про укладення договору, вибір партнера та визначення умов, якщо вони не суперечать закону. 
Так, на момент укладення Договору – 24.12.2024 року середньозважена ціна на ринку становила 5 611,10 грн/МВт.*год. (інформація із веб-сайту Оператор ринку наявна в матеріалах справи). Натомість, в подальшому середньозважена ціна на ринку почала зростати Таблиця 2. «Середньозважені ціни на РДН». 
Скаржник наголошує на тому, що з моменту укладення Договору середньозважена ціна на ринку послідовно подекадно зростала і була вищою відповідно на 6.028 %, 8.143 %, 1.811 %, 11.153 %, 10.194 %, а на дату укладення Додаткової угоди 17.03.2025 року становила 5 934.11 грн/ МВт.*год., що також у сукупності свідчить про коливання цін на ринку у бік зростання, порівняно із датою укладення Договору.
Таке збільшення середньозваженої ціни на РДН об`єктивно призвело до неможливості подальшого постачання електричної енергії Споживачу за попередньою договірною ціною 5,318000 грн/кВт*год, оскільки така ціна стала нижчою за ринкову і робила постачання економічно збитковим для Постачальника .
Тому 14.03.2025 року ТОВ «Волиньенергопостач» надіслало Споживачу повідомлення за вих. № 814, до якого долучило завірені витяги з офіційного сайту АТ «Оператор ринку» (як і було узгоджено сторонами у Договорі). У повідомленні було документально підтверджено зростання середньозваженої ціни на РДН на 6,4 % порівняно з ціною на момент укладення Договору (24.12.2024 – 5 611,10 грн/ МВт·год). 
Акцептувавши в повній мірі дану пропозицію Споживачем було узгоджено укладення 17.03.2025 р. додаткової угоди № 2 від 17.03.2025 року, якою ціну електричної енергії як товару (без ПДВ) збільшили з 5,318000 грн/кВт*год до 5,658352 грн/кВт*год, а ціну за одиницю товару (з ПДВ та тарифом) – з 7,205076 грн/ кВт*год до 7,613498 грн/кВт*год. Зміна була пропорційною (6,4 %) і не призвела до збільшення загальної суми Договору. Обсяг закупівлі був пропорційно зменшений. 
Таким чином, вищевказаний порядок збільшення ціни за Додатковою угодою №2 було передбачено Договором, згідно якого Постачальником проаналізовано саме подекадну динаміку, яка була зростаючою та свідчила про істотне коливання ціни, яке у свою чергу зробило постачання економічно невигідним для ТОВ «Волиньенергопостач» (ціна була нижча за ринкову на 6,4%, що при великих обсягах становило значний збиток для постачальника).
25.06.2025 року сторони уклали також додаткову угоду № 3, якою лише виправлено технічну помилку в розрахунку обсягу постачання (з 808586,804 кВт*год на 810303,321 кВт*год). Ціна за одиницю товару залишилася незмінною.
А відтак, суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права та проігнорував узгоджений договірний механізм декадного порівняння цін, пославшись лише на місячні середні ціни за 2025 рік, і безпідставно застосував статтю 652 ЦК України як обов`язкову умову, хоча сторони вже передбачили спеціальний порядок зміни ціни укладеного між ними Договору.
Висновок Господарського суду Волинської області про недійсність додаткових угод №2 та № 3 не відповідає встановленим обставинам справи та свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення відповідно до пунктів 2, 3 та 4 частини 1 статті 277 ГПК України. 
Апелянт наголошує на тому, що загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії від дати укладення Договору до укладення Додаткової угоди № 3 становить лише 8,52 %, що не суперечить пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, прокурор у відзиві вказує на те, що прокурором було встановлено, що між Комунальним підприємством «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради та ТОВ «ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ» 24.12.2024 було укладено договір від №2024/302/1064 про постачання у 2025 році електроенергії на загальну суму 6103819,08 грн (закупівля №UA-2024-12-17-022375-a, здійснювалося за бюджетні кошти).
Згодом, сторони правочину 16.01.2025 уклали додаткову угоду №1, якою із 01.01.2025 змінено ціну одиниці товару шляхом збільшення величини тарифу на послуги з передачі електроенергії (із 0,52857 грн до 0,68623 грн за 1 кВт/год без ПДВ), згідно постанови НКРЕКП від 19.12.2024 №2200). 
Водночас, постанова НКРЕКП від 19.12.2024 за №2200, посилання на яку містить додаткова угода №1, була оприлюднена на офіційному веб-сайті регулятора ще 19.12.2024, а тариф на послуги з передачі електричної енергії на минулий рік НКРЕКП встановлювався для НЕК «УКРЕНЕРГО», а не для ТОВ «ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ» (електропостачальника).
Отже, згадана постанова НКРЕКП прийнята й оприлюднена 19.12.2024, а пропозицію у цій закупівлі ТОВ «ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ» подано пізніше (так, за даними вебсайту «prozorro.gov.ua» товариство завантажило пропозицію 20.12.2024). 
Відтак, як на дату подання ТОВ «ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ» своєї пропозиції, так і на час підписання правочину (24.12.2024), постанова НКРЕКП від 19.12.2024 №2200 щодо тарифу на передачу електричної енергії вже була оприлюднена, її зміст та строк набрання чинності знаходилися у відкритому доступі. 
Також, зважаючи на визначений умовами закупівлі період постачання електричної енергії, а саме 2025 рік, тариф, згідно з указаною постановою, міг бути врахований ТОВ «ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ» при визначенні базової ціни товару, зокрема, з огляду на принципи добросовісності й розумності (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №924/413/24 та від 09.09.2025 у справі №924/84/24).
Натомість, ТОВ «ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ», будучи учасником ринку електроенергії (електропостачальником) і обізнаним з положеннями постанови НКРЕКП від 19.12.2024 №2200 щодо рівня тарифу на передачу електричної енергії, часу початку дії такого тарифу, уклав договір, що враховував нижчий тариф на передачу, який передбачувано діяв лише до кінця 2024 року. Таким чином, досягнуто переваг перед іншими учасниками закупівлі щодо визначення найбільш економічно вигідної цінової пропозиції. 
Окрім цього, спірна угода розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли ще до моменту її укладення (застосовується до договору, починаючи із 01.01.2025).
Зважаючи на особливості функціонування ринку електроенергії, є усі підстави вважати, що товариство у січні минулого року щоденно постачало, а замовник приймав і споживав електроенергію. Отже, товар (електроенергія), поставлений товариством для потреб замовника у січні 2025 року (в період із 01 по 16 січня 2025 року), був не тільки прийнятий у власність, а й спожитий останнім.
Відтак, прокурор, наголошує на тому, що наявні ознаки оспорюваності правочину – угоди №1, згідно із ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки зміни до договору внесені за відсутності законодавчо визначених підстав (п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). 
Крім того, через нетривалий час після укладення договору приватний контрагент ініціював, а замовник погодився збільшити вартість закуповуваної електричної енергії. Зокрема, сторонами правочину 17.03.2025 укладено угоду №2, за умовами якої ціна електроенергії (як товару у складі договірної ціни) зросла із 5,318 грн до 5,658352 грн за 1 кВт/год без урахування суми податку на додану вартість. 
Далі, додатковою угодою №3, яку укладено 25.06.2025, відповідачі, у зв`язку із допущенням технічних помилок в попередній угоді №2, внесли зміни у правочин, зокрема, щодо обсягів закупівлі електричної енергії; у решті положень угода №3 не відрізняється/є аналогічною за своїм змістом угоді №2, в тому числі й щодо вартості електроенергії.
Підсумовуючи вищевикладене, оскаржувані додаткові угоди №1, №2 та №3 укладені з порушенням вимог чинного законодавства у сфері публічних закупівель, а тому, з огляду на норми ст. 203, 215 ЦК України, підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.
Суд першої інстанції, обґрунтовано визнавши недійсними оспорювані додаткові угоди, встановив, що наявні правові підстав для зобов`язання Відповідача 2 повернути безпідставно одержані грошові кошти в сумі 286303,2 грн відповідно до вимог статті 1212 ЦК України, які є різницю між сумою коштів, які фактично перераховано за ціною, визначеною з урахуванням оспорюваних додаткових угод, і сумою за ціною, визначеною у договорі без врахування спірних правочинів.
Таким чином, оскільки відповідачами допущено порушення вимог законодавства у сфері закупівель, втручання у право власності Відповідача 2 на грошові кошти (заявлені прокурором до стягнення кошти - 286303,2 грн) відповідає вимогам національного законодавства та спрямоване на відновлення права територіальної громади, а отже, є пропорційним меті втручання (до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.05.2024 у справі №916/3015/23).

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2024 року в електронній системі публічних закупівель “PROZORRO” Комунальне підприємство “Волинська обласна психіатрична лікарня м.Луцька” Волинської обласної ради розмістило оголошення про проведення закупівлі UA-2024-12-17-022375-a. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 7 830 000,00 грн.
20.12.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” подало тендерну пропозицію з ціною 6 103 819,08 грн з ПДВ.
20.12.2024 року переможцем тендерної закупівлі визнано ТОВ “Волиньенергопостач”.
24.12.2024 року між ТОВ “Волиньенергопостач” та КП “Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька” було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 2024/302/1064 (далі – Договір).
Згідно п. 2.1. Договір укладено за результатами здійснення процедури закупівлі згідно із Законом України “Про публічні закупівлі”. Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 р. № 1178 “Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування”, а також положеннями Цивільного кодексу України. Господарського кодексу України. Закону України “Про ринок електричної енергії” та ПРРЕЕ.
Даний договір укладено у формі єдиного документа, підписаного Сторонами відповідно до частини першої статті 181 Господарського кодексу України з урахуванням абзацу третього пункту 3.1.7 ПРРЕЕ (п.2.3. договору). 
Відповідно до п. 3.1 Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.
Згідно п. 3.3. Договору кількість (обсяг) електричної енергії, яка постачається за цим Договором визначено у Додатку 1 та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у відповідного оператора системи.
Строк (термін) поставки товару: 01 січня 2025 р. по 31 грудня 2025 р (включно). Обсяг закупівлі електричної енергії (товару) за Договором складає 870 000 кВт/год (пункт 4.1. Договору).
Відповідно до п.п.4.3 Договору, Постачальник за цим Договором не має права вимагати від Споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена Додатком 2 до цього договору.
За положеннями пунктів 6.1. та 6.2. Договору його загальна ціна (сума) становила 6 103 819,08 грн (шість мільйонів сто три тисячі вісімсот дев`ятнадцять гривень 08 коп), в т.ч. ПДВ – 1 017 303,18 грн (один мільйон сімнадцять тисяч триста три гривні 18 коп).
Відповідно до п.6.2 Договору, Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за ціною, яка зазначена у Додатку 2 до Договору.
Пунктом 6.3. договору передбачено, що ціна за одиницю товару за цим Договором може змінюватися та оформлюється додатковою угодою, у порядку, визначеному у Додатку 3 до цього Договору. До зміни ціни за одиницю товару Постачальник зобов`язаний постачати електричну енергію за ціню, яка зазначена у Договорі у чинній його редакції.
Постачальник повідомляє Споживача про наступну зміну ціни та будь-яких умов Договору не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати договір.
Згідно з Додатком № 2 до Договору, ціна електричної енергії як товару (кВт/ год) становить 5,318 грн/кВт*год без ПДВ, а ціна електричної енергії (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) – 7,015884 грн/кВт*год.
Відповідно до п. 6.3 Договору, ціна за одиницю товару за цим Договором може змінюватися та оформлюється додатковою угодою, у порядку, визначеному у Додатку 3 до цього Договору. До зміни ціни за одиницю товару Постачальник зобов`язаний постачати електричну енергію за ціною, яка зазначена у Договорі у чинній його редакції.
Згідно п.14.2 Договору, умови договору можуть бути змінені за згодою Сторін у порядку, визначеному законодавством України, шляхом укладення Сторонами додаткової угоди до цього Договору. Істотні умови договору можуть змінюватися у випадках, передбачених п.19 Особливостей.
Пунктом 6.6.1 Додатку 3 до Договору передбачено, що у випадку зміни тарифу на послуги з передачі електричної енергії, що встановлюється згідно постанови НКРЕКП, Сторони укладають відповідну додаткову угоду щодо зміни електричної енергії з урахуванням зміненого тарифу на послуги з передачі електричної енергії у зазначеному випадку умови щодо зміни ціни на електричну енергію згідно цього Договору застосовуються з дати, визначеної відповідною постановою НКРЕКП, з якої застосовується новий тариф на послуги з передачі електричної енергії.
Відповідно до п.6.6.2 Додатку 3 до Договору, документальне підтвердження коливання середньозваженої ціни на електричну енергію на ринку “на добу наперед” в бік збільшення, що відбулося з моменту укладення цього Договору або останнього внесення змін до цього Договору в частині зміни ціни за одиницю товару, приймається сторонами у вигляді витягів з веб-сайту ДП “Оператор ринку”, завірених Постачальником, згідно декад щодо яких здійснюється порівняння ціни на електроенергію, або у вигляді експертного висновку (чи іншого рівнозначного йому документу), виданого торгово-промисловою палатою, що містить відомості про середньозважені ціни електричної енергії на ринку на добу наперед за підсумком зазначених декад, а так само містять інформацію щодо відсотку коливання середньозваженої ціни, та які відповідно надаються постачальником разом із зверненням до Споживача щодо зміни ціни на електричну енергію.
На момент підписання Договору сторонами погоджені всі істотні умови Договору, а саме предмет, кількість, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог Цивільного кодексу України та Закону України “Про публічні закупівлі”.
У подальшому між сторонами підписано дві додаткові угоди, якими збільшено ціну за одиницю товару, а саме: 
- додатковою угодою №1 від 16.01.2025 шляхом збільшення величини тарифу на послуги з передачі електроенергії (із 0,52857 грн до 0,68623 грн за 1 кВт/год без ПДВ, згідно постанови НКРЕКП від 19.12.2024 №2200), ціна за одиницю товару (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) становить 7,205076грн./кВт*год. Вказана ціна починає застосовуватись до договірних відносин з 01.01.2025.
- додатковою угодою №2 від 17.03.2025 – ціна електроенергії (як товару у складі договірної ціни) зросла із 5,318 грн до 5,658352 грн за 1 кВт/год без урахування суми ПДВ. Ціна за одиницю товару (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) становить 7,613498 грн./кВт*год. 
25.06.2025 між сторонами також укладено додаткову угоду №3, якою внесено зміни до Договору та викладено Додаток №2 (комерційна пропозиція ціни на електричну енергію) в редакції, аналогічній додатковій угоді №2 від 17.03.2025. Згідно нової редакції пункту 4.1. Договору “Строк (термін) поставки товару: з 01.01.2025 року по 31.12.2025 року (включно). Обсяг закупівлі електричної енергії (товару) складає 810 303,321 кВт*год”. В решті умови Додаткової угоди № 2 від 17.03.2025 року залишилися без змін, тобто ціна за одиницю електричної енергії залишилася на рівні 7,613498 грн/кВт*год (з урахуванням ПДВ).
На підтвердження наявності підстав для укладення додаткових угод, якими збільшено договірну ціну на електроенергію, ТОВ “Волиньенергопостач” надано інформації із сайту ДП “ОПЕРАТОР РИНКУ” про середньозважені ціни купівлі-продажу на РДН та ВДР за першу декаду січня, першу декаду лютого та за 01-16.10.2025. 
З наведеного вбачається, що до Договору № 2024/302/1064 у період його виконання 2 рази вносились зміни щодо вартості одиниці електричної енергії в сторону збільшення. 
Аналізом інформації щодо кількості постачання електричної енергії під час дії Договору установлено, що згідно наданих закладом охорони здоров`я актів приймання-передачі електричної енергії та платіжних інструкцій ТОВ “ВОЛИНЬЕНЕРГОПОСТАЧ” на виконання Договору поставлено 588552 кВт*год електричної енергії на загальну суму 4415515,76 грн, а саме:
Акт №206 від 31.01.2025: 61 669 кВтгод на суму 444 329,83 грн. Платіжна інструкція №10 від 24.02.2025. Тариф: 7,205076 грн/кВтгод (ДУ №1).
Акт №421 від 28.02.2025: 66 520 кВтгод на суму 479 281,66 грн. Платіжна інструкція №20 від 20.03.2015 (згідно з документом). Тариф: 7,205076 грн/кВтгод (ДУ №1).
Акт №623 від 14.04.2025: 31 998 кВтгод на суму 230 548,02 грн. Платіжна інструкція №27 від 17.04.2025. Тариф: 7,205076 грн/кВтгод (ДУ №1).
Акт №624 від 14.04.2025: 29 998 кВтгод на суму 228 389,72 грн. Платіжна інструкція №28 від 17.04.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №837 від 12.05.2025: 55 673 кВтгод на суму 423 866,29 грн. Платіжна інструкція №37 від 21.05.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №914 від 11.06.2025: 57 210 кВтгод на суму 435 568,25 грн. Платіжна інструкція №45 від 13.06.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №1174 від 09.07.2025: 45 490 кВтгод на суму 346 338,05 грн. Платіжна інструкція №51 від 11.07.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №1439 від 15.08.2025: 47 946 кВтгод на суму 365 036,8 грн. Платіжна інструкція №54 від 19.08.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №1515 від 17.09.2025: 49 643 кВтгод на суму 377 956,9 грн. Платіжна інструкція №61 від 24.09.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №1811 від 15.10.2025: 50 969 кВтгод на суму 388 052,4 грн. Платіжна інструкція №67 від 24.10.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №1882 від 31.10.2025: 81 081 кВтгод на суму 617 310,06 грн. Платіжна інструкція №74 від 13.11.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Акт №2026 від 21.11.2025: 10 355 кВтгод на суму 78 837,78 грн. Платіжна інструкція №77 від 27.11.2025. Тариф: 7,613498 грн/кВтгод (ДУ №2).
Враховуючи вище викладене, прокурор звернувся до Господарського суду Волинської області з позовною заявою в якій зазначив, що відповідно до ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, ст. 203 ЦК України, ч.1 ст.215 ЦК України додаткові угоди №1-3 є недійсними, оскільки укладені в порушення вимог ч.5 ст.41 Закону України “Про публічні закупівлі”, а тому є всі підстави вважати, що кошти в розмірі 286 303,20 грн, які сплачені Волинською обласною радою за товар, як надміру сплачені та підлягають стягненню з відповідача.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 24.03.26р. позов задоволено.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
До способів захисту цивільних прав та інтересів належить визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі". 
Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Положеннями частини першої статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.
У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч.1 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Відповідно до ч.4 ст.4 Закону України „Про публічні закупівлі” умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Так, згідно зі ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Звертаючись з даною позовною заявою до суду, прокурор виконує конституційну функцію, закріплену в ст. 131-1 Конституції України, шляхом представництва інтересів держави у суді у виключних випадках.
Такі випадки передбачено ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, за приписами якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
“Виключність” випадку, за якого прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді у даній справі про безпідставне підвищення ціни на товар за договором про закупівлю та стягнення надмірно сплачених коштів, також полягає у тому, що кошти місцевого бюджету мають публічний характер, а їх незаконне надмірне витрачання, тим більше в умовах воєнного стану, порушує бюджетну дисципліну, суперечить принципам економії, ефективності та прозорості (ст. 3 Закону “Про публічні закупівлі”). 
Звернення прокурора до суду з цим позовом зумовлено об`єктивною винятковістю, адже спірні правовідносини виникли у сфері закупівлі електричної енергії для потреб закладу охорони здоров`я за договором про постачання за бюджетні кошти, а враховуючи, що лікарні є об`єктами критичної інфраструктури з пріоритетним електропостачанням, особливо в умовах дефіциту, то допущені відповідачами порушення вимог законодавства при укладенні додаткових угод до договору за необґрунтовано вищою ціною вказує на те, що порушені інтереси держави у даній сфері потребують невідкладного захисту та поновлення.
Таким чином, аналіз характеру порушення інтересів держави в спірних правовідносинах свідчить про наявність виключного випадку для звернення прокурора з даним позовом.
У п. п. 3, 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/ 99 зазначається, що в основі інтересів держави є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі, як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо. 
З урахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 
Таким чином, наведені вище норми законів та Рішення Конституційного Суду України, надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення. 
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 23.05.2006 у справі №16/472, від 03.04.2007 у справі №05-5-46/8142, від 15.05.2007 у справі №12/111 та Верховний Суд від 26.07.2018 у справі №926/1111/15. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у п.5.6 постанови від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 зазначив, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. 
У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) оспорюваних додаткових угод, на підставі яких ці кошти витрачено, такому суспільному інтересу не відповідає.
Виконання зобов`язань за додатковими угодами, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України “Про публічні закупівлі” та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в ст.3 даного Закону. 
Окремо слід зазначити, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. 
Факт незвернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що такий суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18. 
У даному випадку укладення додаткових угод до договору з порушенням вимог чинного законодавства у сфері публічних закупівель стосується не лише прав та обов`язків сторін договору, а й безпосередньо зачіпає інтереси держави, пов`язані із забезпеченням законного, ефективного та цільового використання бюджетних коштів. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/989/18.
Як убачається з матеріалів справи, Луцькою окружною прокуратурою на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» направлено на адреси Західного офісу Держаудитслужби, Волинської обласної ради та Волинської обласної державної (військової) адміністрації лист №53-355вих-26 від 15.01.2026, яким зазначені органи були повідомлені про виявлені порушення законодавства при укладенні додаткових угод до договору постачання електричної енергії.
Разом з тим, після отримання зазначеної інформації уповноваженими органами не було вжито належних заходів, спрямованих на захист інтересів держави, зокрема не ініційовано судового оскарження додаткових угод до договору від 24.12.2025 № 2024/302/1064 та не пред`явлено вимог про повернення коштів, які, за твердженням прокурора, були безпідставно сплачені постачальнику електричної енергії внаслідок зміни істотних умов договору.
Таким чином, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що бездіяльність уповноважених органів щодо захисту інтересів держави свідчить про наявність передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді. За таких обставин звернення прокурора з даним позовом є належним способом реалізації конституційної функції представництва інтересів держави у виключних випадках та відповідає вимогам законодавства.

Щодо визнання недійсними додаткової угоди №1 від 16.01.2025 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 від 24.12.2024.
Як встановлено судами, 24.12.2024 між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 за результатами проведення процедури закупівлі UA-2024-12-17-022375-a. За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, правове регулювання якого здійснюється, зокрема, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.
На момент укладення договору сторонами було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема предмета, кількості, ціни та строку виконання зобов`язань, що відповідає вимогам статей 628, 638 ЦК України.
16.01.2025 сторони уклали додаткову угоду №1, якою з 01.01.2025 внесено зміни до ціни електричної енергії шляхом коригування її складової – тарифу на послуги з передачі електричної енергії. Таке коригування зумовлене збільшенням зазначеного тарифу з 0,52857 грн до 0,68623 грн за 1 кВт·год без ПДВ відповідно до постанови НКРЕКП від 19.12.2024 №2200.
Отже, підставою для укладення додаткової угоди №1 стало нормативне підвищення державного регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії, встановленого уповноваженим органом. Згідно з постановою НКРЕКП №2200 від 19.12.2024 для ПрАТ «НЕК «Укренерго» встановлено тариф на послуги з передачі електричної енергії у розмірі 686,23 грн/МВт·год (без ПДВ), який підлягає застосуванню з 01.01.2025. Зазначені обставини свідчать, що зміна ціни договору в цій частині була зумовлена зміною регульованої державою складової ціни товару та здійснена сторонами на виконання відповідного нормативно-правового акта.
Як встановлено апеляційним судом, постанова НКРЕКП №2200 від 19.12.2024, на яку сторони посилалися як на підставу для збільшення ціни одиниці товару шляхом підвищення тарифу на передачу електричної енергії, була прийнята та офіційно оприлюднена 19.12.2024, тобто під час проведення процедури закупівлі № UA-2024-12-17-022375-a та до моменту подання учасниками тендерних пропозицій. Тендерну пропозицію ТОВ «Волиньенергопостач» подано 20.12.2024, тобто вже після прийняття та оприлюднення зазначеної постанови НКРЕКП. Відтак на момент формування та подання тендерної пропозиції учаснику були відомі як розмір нового тарифу на передачу електричної енергії, так і дата його введення в дію - з 01.01.2025.
З огляду на те, що умовами закупівлі передбачалося постачання електричної енергії протягом періоду з 01.01.2025 по 31.12.2025, а новий тариф підлягав застосуванню саме з початку строку виконання договору, постачальник мав об`єктивну можливість врахувати відповідні витрати під час розрахунку вартості предмета закупівлі та визначення ціни своєї тендерної пропозиції.
Отже, зміна тарифу на передачу електричної енергії, встановлена постановою НКРЕКП №2200 від 19.12.2024, не була для сторін непередбачуваною обставиною, що виникла після укладення договору, а існувала та була загальновідомою ще до подання тендерної пропозиції переможцем процедури закупівлі. За таких обставин зазначений тариф міг і повинен був бути врахований постачальником при формуванні ціни договору, виходячи з принципів добросовісності, відкритості, прозорості та забезпечення ефективного використання бюджетних коштів у сфері публічних закупівель.
З огляду на висновки щодо застосування норм права, викладених в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №924/413/24: "...Передбачена умовами договору про постачання електричної енергії споживачу зміна умов цього договору у випадку зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії, а саме у випадку зміни регульованих цін (тарифів) на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП, що включені у вартість товару з цим договором, не доводить виникнення у відповідача права змінити вартість електричної енергії, що поставляється ним за договором, у зв`язку із коливанням цін на ринку, оскільки сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне за собою підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору. Умовою такого підвищення обов`язково є неможливість спрогнозувати таке підвищення та закласти відповідні ризики при формуванні тендерної пропозиції. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору за ціною, запропонованою замовнику при проведенні процедури закупівлі, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Таких доказів відповідач не надав та відповідних обставин суди не встановили. Виключно зміна регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії, не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару."
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість доводів прокурора щодо відсутності передбачених законом підстав для внесення змін до істотних умов договору в частині збільшення ціни електричної енергії.
Оскільки постанова НКРЕКП №2200 від 19.12.2024 була прийнята та оприлюднена до моменту подання ТОВ «Волиньенергопостач» тендерної пропозиції та укладення сторонами договору, відповідні зміни тарифу на передачу електричної енергії були відомими та могли бути враховані постачальником під час формування ціни пропозиції. За таких обставин підвищення ціни за одиницю товару шляхом укладення додаткової угоди №1 від 16.01.2025 не відповідає вимогам пункту 7 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки не ґрунтується на обставинах, які виникли після укладення договору та об`єктивно зумовлювали необхідність зміни його істотних умов.
Крім того, судом встановлено, що додаткова угода №1 від 16.01.2025 поширює свою дію на правовідносини сторін, які виникли до моменту її укладення, а саме застосовується з 01.01.2025. Така ретроспективна зміна істотних умов договору про закупівлю суперечить принципам здійснення публічних закупівель та вимогам законодавства щодо порядку внесення змін до договору про закупівлю.
Посилання апелянта на норми частини 3 статті 631 ЦК України у контексті цих правовідносин не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини щодо публічних закупівель врегульовано спеціальним законодавством. 
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додаткова угода №1 від 16.01.2025 укладена за відсутності передбачених законом підстав, не відповідає вимогам пункту 7 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а тому наявні підстави для визнання її недійсною.
Зважаючи на особливості функціонування ринку електричної енергії, зокрема неможливість її накопичення та зберігання споживачем, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок про те, що у період з 01.01.2025 по 16.01.2025 товариство фактично здійснювало постачання електричної енергії, а замовник приймав та споживав її для забезпечення власних потреб.
Таким чином, електрична енергія, поставлена до моменту укладення додаткової угоди №1 від 16.01.2025, була не лише передана замовнику, а й фактично спожита ним, тобто зобов`язання постачальника щодо передачі відповідного обсягу товару були виконані.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 наголосила, що ціна є істотною умовою договору про закупівлю. Також у зазначеній постанові сформульовано правовий висновок про те, що відповідно до частини третьої статті 632 ЦК України зміна ціни товару після виконання продавцем зобов`язання з його передачі у власність покупця не допускається.
Отже, поширення сторонами дії додаткової угоди №1 на правовідносини, що виникли з 01.01.2025, тобто на період, протягом якого електрична енергія вже була поставлена та спожита, фактично призвело до зміни ціни товару після виконання постачальником зобов`язання щодо його передачі. Така зміна суперечить положенням частини третьої статті 632 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, що додатково підтверджує неправомірність укладення спірної додаткової угоди.

Стосовно доводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньенергопостач» щодо безпідставності визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 16.01.2025, колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено матеріалами справи, підставою для укладення спірної додаткової угоди сторони визначили зміну тарифу на послуги з передачі електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП № 2200 від 19.12.2024.
Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що вказана постанова була прийнята та офіційно оприлюднена ще до проведення процедури закупівлі та подання відповідачем тендерної пропозиції. Більше того, у самій постанові було чітко визначено дату набрання нею чинності - 01.01.2025. Отже, на момент формування тендерної пропозиції відповідач як професійний учасник ринку електричної енергії мав усю необхідну інформацію щодо майбутньої зміни тарифу та міг врахувати відповідні витрати при визначенні ціни своєї пропозиції.
За таких обставин зміна тарифу на передачу електричної енергії не може вважатися обставиною, яка виникла після укладення договору та об`єктивно не могла бути врахована учасником закупівлі під час формування тендерної пропозиції. Відповідно, така зміна не утворює передбачених пунктом 7 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» підстав для зміни істотних умов договору про закупівлю.
Суд також виходить із того, що суб`єкт господарювання, беручи участь у процедурі публічної закупівлі, самостійно оцінює економічні ризики виконання майбутнього договору та формує свою цінову пропозицію з урахуванням відомих йому на той момент обставин. Тому неврахування відповідачем під час подання тендерної пропозиції інформації про затвердження нового тарифу не може бути підставою для подальшого перегляду ціни договору та покладення негативних наслідків власних господарських рішень на замовника.
Доводи відповідача про те, що договором передбачено механізм коригування ціни у разі зміни регульованих тарифів, колегія суддів відхиляє, оскільки умови договору не можуть застосовуватися всупереч імперативним приписам Закону України «Про публічні закупівлі». Наявність у договорі відповідних положень сама по собі не створює права на внесення змін до істотних умов договору за відсутності передбачених законом підстав.
Крім того, як правильно встановив суд першої інстанції, додаткова угода № 1 від 16.01.2025 фактично поширює свою дію на правовідносини, що виникли до моменту її укладення, тобто передбачає ретроспективну зміну ціни товару. Такий підхід суперечить положенням частини третьої статті 632 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зміна ціни після виконання договору не допускається, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо недопустимості зміни істотних умов договору після фактичного виконання сторонами відповідних зобов`язань.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для укладення додаткової угоди № 1 від 16.01.2025 та наявність правових підстав для визнання її недійсною.

Щодо вимоги про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 17.03.2025 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 2024/302/1064 від 24.12.2024, колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено матеріалами справи, 17.03.2025 між сторонами укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої ціну електричної енергії (як товару у складі договірної ціни) збільшено з 5,318 грн до 5,658352 грн за 1 кВт/год без ПДВ.
Обґрунтовуючи необхідність внесення таких змін, відповідач посилався на коливання цін на ринку електричної енергії. Разом із тим наведені доводи не підтверджуються дослідженими судом доказами.
Так, за інформацією АТ «Оператор ринку», середньозважена ціна електричної енергії на ринку «на добу наперед» у грудні 2024 року, тобто на момент проведення закупівлі та укладення договору, становила 5965,26 грн за 1 МВт/год. Водночас у лютому 2025 року ціна становила 6042,08 грн за 1 МВт/год, що свідчить лише про незначне коливання ринкової вартості товару порівняно з періодом укладення договору.
При цьому вже починаючи з березня 2025 року середньозважена ціна електричної енергії на РДН демонструвала тенденцію до зниження та була меншою від ціни, яка існувала на момент проведення закупівлі. Зокрема, у березні 2025 року вона становила 5473,83 грн за 1 МВт/год, у квітні — 4611,22 грн за 1 МВт/год, у травні — 4638,31 грн за 1 МВт/год, у червні — 4783,04 грн за 1 МВт/год, у вересні — 4521,85 грн за 1 МВт/год.
Таким чином, на момент укладення додаткової угоди № 2 відсутні належні докази істотного та непередбачуваного зростання ринкової ціни електричної енергії, яке б унеможливлювало виконання постачальником своїх договірних зобов`язань на погоджених сторонами умовах.
Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 у справі №927/56/23 зазначив, що право сторін договору на внесення змін до нього не може відбуватися з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, відповідно, свобода договору не може превалювати над дотримання вимог закону.
Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 16.02.2023 у справі № 903/383/22 та від 10.09.2024 у справі № 918/703/23, відповідно до якої саме по собі коливання ціни товару на ринку не є безумовною підставою для зміни істотних умов договору про закупівлю. Вирішальне значення має наявність істотної, непередбачуваної зміни обставин, яку учасник закупівлі об`єктивно не міг врахувати під час формування тендерної пропозиції.
Водночас матеріали справи не містять доказів того, що під час участі у процедурі закупівлі ТОВ «Волиньенергопостач» не могло передбачити можливі коливання цін на ринку електричної енергії або врахувати відповідні ризики у вартості своєї тендерної пропозиції.
Навпаки, наведені у справі відомості свідчать про те, що після укладення договору ціна електричної енергії на ринку переважно знижувалася, тоді як замовник продовжував придбавати електричну енергію за підвищеною ціною, встановленою додатковою угодою № 2. Зокрема, у березні 2025 року вартість електроенергії на РДН становила 5,47383 грн за 1 кВт/год, тоді як за умовами додаткової угоди замовник був зобов`язаний сплачувати 5,658352 грн за 1 кВт/год без ПДВ.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що укладення додаткової угоди №2 не було зумовлене істотною та непередбачуваною зміною ринкових умов, а тому суперечить вимогам законодавства у сфері публічних закупівель, принципам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим у статті 3 ЦК України, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання її недійсною.
Стосовно заперечень відповідача щодо правомірності укладення додаткової угоди №2 від 17.03.2025 колегія суддів зазначає таке.
Відповідач обґрунтовує необхідність зміни ціни електричної енергії коливанням ринкової вартості товару на ринку «на добу наперед», а також посилається на неможливість виконання договору за первісно погодженою ціною. Однак наведені доводи не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.
Як встановлено судом, надані відповідачем відомості щодо середньозважених цін на електричну енергію свідчать не про сталу тенденцію до їх зростання, а про коливальний характер ринку у спірний період із наявністю як періодів підвищення, так і зниження цін. Зокрема, рівень цін у березні 2025 року не перевищував показників, які існували на момент укладення договору, що виключає висновок про істотну зміну обставин у розумінні статті 652 Цивільного кодексу України.
Посилання відповідача на подекадну або короткострокову динаміку ринкових цін суд оцінює критично, оскільки такі показники відображають лише поточні ринкові коливання та мають характер господарського прогнозування, яке саме по собі не може вважатися юридично значущою підставою для зміни істотних умов договору про закупівлю.
Крім того, відповідачем не доведено, що виконання договору за первісною ціною стало для нього об`єктивно неможливим або призвело до очевидної економічної збитковості, яка виходить за межі звичайного підприємницького ризику. Відповідно, посилання на несприятливу ринкову кон`юнктуру не може бути підставою для перегляду ціни договору після проведення процедури закупівлі.
Суд також враховує, що саме на учасника процедури закупівлі покладається обов`язок належної оцінки та врахування ринкових ризиків під час формування тендерної пропозиції. Неврахування таких ризиків не може покладатися на замовника шляхом подальшого коригування істотних умов договору.
Доводи відповідача щодо добровільності підписання додаткової угоди замовником відхиляються судом, оскільки згода сторін не може легалізувати правочин, укладений із порушенням імперативних вимог Закону України «Про публічні закупівлі».
Оцінивши наведені аргументи у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що вони фактично зводяться до перекладення на замовника ризиків господарської діяльності постачальника, що суперечить принципам публічних закупівель, зокрема принципам добросовісної конкуренції, максимальної економії та ефективного використання бюджетних коштів, у зв`язку з чим підстави для визнання додаткової угоди №2 від 17.03.2025 правомірною відсутні.

Також, судами встановлено, що додатковою угодою №3 від 25.06.2025, укладеною у зв`язку з виправленням технічної помилки, сторони внесли зміни до Договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 від 24.12.2024, зокрема щодо обсягу закупівлі електричної енергії у п. 4.1 Договору: 808 586,804 кВт·год змінено на 810 303,321 кВт·год.
Водночас установлено, що в решті положень додаткова угода №3 від 25.06.2025 є ідентичною за змістом додатковій угоді №2 від 17.03.2025 та не містить самостійного правового регулювання, відмінного від умов, які вже були предметом судової оцінки.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що додаткова угода №3 від 25.06.2025 підлягає визнанню недійсною з тих самих підстав, що й додаткова угода №2 від 17.03.2025, оскільки її правові наслідки є похідними та спрямованими на фактичне закріплення змінених істотних умов договору, які суперечать вимогам законодавства у сфері публічних закупівель.
Ураховуючи викладене в сукупності, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що додаткові угоди №1 від 16.01.2025, №2 від 17.03.2025 та №3 від 25.06.2025, укладені до Договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 від 24.12.2024, підлягають визнанню недійсними як такі, що суперечать вимогам ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 632, ст. 652 ЦК України та ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки призвели до безпідставної зміни істотної умови договору - ціни за одиницю товару.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 286 303,20 грн колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 висловлено, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права його учасників. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, роз`яснюючи застосування статей 215, 216 ЦК України, зазначив, що двостороння реституція є необхідним правовим наслідком визнання правочину недійсним і не може бути проігнорована сторонами. Повернення всього отриманого за таким правочином є юридичним обов`язком, що виникає безпосередньо з норм закону та факту недійсності правочину.
Розрахунок безпідставно отриманих та збережених коштів ТОВ “Волиньенергопостач” у спірних правовідносинах згідно згаданих вище актів приймання-передачі електричної енергії та платіжних інструкцій.
Оскільки вищевказані додаткові угоди визнаються недійсними, розрахунки за поставлену електричну енергію підлягають здійсненню виходячи з умов первісного договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/302/1064 від 24.12.2024, яким визначено ціну 7,015884 грн з ПДВ за 1 кВт·год.
Відповідно до умов договору, за поставлений обсяг електричної енергії 588 552 кВт·год відповідач мав би сплатити кошти у загальному розмірі 4 129 212,56 грн з ПДВ (588 552 Ч 7,015884).
Разом з тим, як установлено судами, у зв`язку з неправомірною зміною істотної умови договору, ціни за одиницю товару, шляхом укладення недійсних додаткових угод, замовником фактично було сплачено 4 415 515,76 грн, що призвело до надмірного витрачання бюджетних коштів.
Таким чином, різниця між фактично сплаченою сумою та сумою, яка підлягала б сплаті за умовами первісного договору, становить 286 303,20 грн (4 415 515,76 – 4 129 212,56) та є переплатою, що виникла внаслідок застосування недійсних правочинів.
З огляду на викладене, зазначені кошти у розмірі 286 303,20 грн є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а підстава їх набуття з огляду на визнання додаткових угод недійсними відпала, у зв`язку з чим вони підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з ТОВ «Волиньенергопостач» на користь Волинської обласної ради 286 303,20 грн безпідставно сплачених коштів, яка підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відтак судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Отже, судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду. 
Таким чином, у апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін. 
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду – без змін. 
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.
Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньенергопостач” на рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.26р. у справі №903/114/26 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/114/26 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "05" червня 2026 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л. 

Суддя   Маціщук А.В. 

Суддя   Бучинська Г.Б.