Справа № 682/821/26
Провадження № 2/682/873/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року 
Славутський міськрайонний суд
Хмельницької області в складі:
головуючої судді       Мотонок Т.Я.,
за участю секретаря судових засідань   Мелашенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Славута цивільну справу № 682/821/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України,
у с т а н о в и в:
До Славутського міськрайонного суду Хмельницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України.
В обґрунтування поданого позову вказано, що 03 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 2203952583, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит в розмірі 138 000 грн з процентною ставкою 16,5% річних строком погашення до 03 квітня 2018 року. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, 05 жовтня 2011 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області було ухвалено рішення №2-1089/2011, яким суд стягнув з ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2203952583 від 03 квітня 2008 року в сумі 231 527 грн 57 коп.
17 жовтня 2019 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області було постановлено ухвалу №2-1089/2011, якою змінено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП». Відповідно до Протоколу №6 загальних зборів ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАСНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» від 03 вересня 2024 року було змінено найменування Товариства на: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКРФІНАНС ГРУП», що скорочено – ТОВ «УКРФІНАНС ГРУП». 
В матеріалах кредитної справи № 2203952583 від 03 квітня 2008 року наявний оригінал виконавчого листа №2-1089/2011 щодо стягнення з боржниці ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 231 527 грн 57 коп. На вказаному виконавчому листі відсутні відмітки про перебування виконавчого документа на виконанні та про повернення його стягувачу. Також, відповідно до інформації з офіційного веб-сайту Автоматизованої системи виконавчих проваджень, жодних виконавчих проваджень щодо виконання виконавчого листа про стягнення з боржниці ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 231 527 грн 57 коп. не перебуває та не перебувало. Отже, станом на дату звернення з даним позовом рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2011 року у справі № 2- 1089/2011 Відповідачем виконано не було, у зв`язку з чим, ТОВ «УКРФІНАНС ГРУП» має право задовольнити понесені ним втрати за неналежне виконання зобов`язання шляхом стягнення заборгованості на підставі статтею 625 Цивільного кодексу України.
За таких обставин представник позивача звернувся до суду та просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКРФІНАНС ГРУП» заборгованість на підставі статті 625 ЦК України в розмірі 54 136, 80 грн, що складається з наступного: три відсотки річних – 16 419,44 грн; інфляційні втрати – 37 717,36 грн., а також понесені судові витрати.
Ухвалою від 02.04.2026 провадження у справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 05.05.2026.
05.05.2026 розгляд справи було відкладено у зв`язку із неявкою відповідача до суду.
02.06.2026 в призначений час учасники справи до суду не з`явились.
Представником позивача заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «УКРФІНАНС ГУРП». Проти ухвалення заочного рішення представник позивача не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлена про час та дату розгляду справи, до суду не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не надавала.
Враховуючи наведені обставини ухвалою суду від 02.06.2026 було постановлено здійснювати заочний розгляд даної справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно із ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Отож, натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено, що конструкція статті 625 ЦК України, щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Слід звернути увагу на те, що статтею 602 ЦК України визначено, що не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, у разі спливу позовної давності.
Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Зазначене вище вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/511/23 від 11.02.2026.
Отож, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України).
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст. 129-1 Конституції України).
Виконання судового рішення, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження», строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Отже, стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. 
За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження»), пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження. Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Згідно ст. 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Метою зазначеної норми є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем. Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що стягувач не звертався до суду із заявою про його поновлення або суд відмовив у поновленні такого строку, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено та не поновлено), повторно звернутися до суду про той самий борг, вимагати виконання через державні механізми. 
Отже, у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення – припиненою.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/511/23 від 11.02.2026, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
Верховний Суд також зазначив, що будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Так, судом встановлено, що 03 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 2203952583, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит в розмірі 138 000 грн з процентною ставкою 16,5% річних строком погашення до 03 квітня 2018 року (а.с. 7-9).
З ухвали Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.10.2019 у справі № 682/2957/19 слідує, що у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, 05 жовтня 2011 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області було ухвалено рішення у справі № 2-1089/2011, яким суд стягнув з ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2203952583 від 03 квітня 2008 року в сумі 231 527 грн 57 коп.
На виконання рішення суду у справі № 2-1089/2011 було видано виконавчий лист від 08.04.2013 (а.с. 13).
Так, ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області змінено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» (а.с. 10-11). 
Відповідно до Протоколу № 6 загальних зборів ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАСНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» від 03 вересня 2024 року було змінено найменування Товариства на: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКРФІНАНС ГРУП», що скорочено – ТОВ «УКРФІНАНС ГРУП» (а.с. 12).
З виконавчого листа № 2-1089/2011 від 08.04.2013 слідує, що даний виконавчий лист на примусовому виконанні не перебував, про що свідчить відсутність відміток на виконавчому листі.
Крім того, із відомостей із АСВП вбачається, що жодних виконавчих проваджень щодо виконання виконавчого листа про стягнення з боржниці ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 231 527 грн 57 коп. не перебуває та не перебувало на виконанні (а.с. 14).
Станом на день звернення до суду із даним позовом строки пред`явлення виконавчого листа від 08.04.2013 – закінчились. Відомості про поновлення такого строку у матеріалах справи відсутні, про зазначене позивач у позові не повідомляє. 
Таким чином, з урахуванням наведеного вище слід дійти висновку, що факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в сукупності пропуском строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
У зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові.
У зв`язку із відмовою у позові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат – відсутні.
Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 13, 81, 130, 141, 263-265, 274, 280-289 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
В задоволенні позову – відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКРФІНАНС ГРУП» (код ЄДРПОУ 40326297, юридична адреса: 01014, м. Київ, вул. Соловцова Миколи, буд. 2, оф.а38/2, адреса для листування: 01014, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8)

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )
Повний текст рішення складено: 02.06.2026.

Суддя         Мотонок Т. Я.