Справа № 199/14603/25
(2/199/1370/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

11 червня 2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:
Головуючого судді : Богун О.О.
при секретареві Дубовик А.П. 
за участю учасників справи: 
представника позивача: ОСОБА_1 ,
відповідача: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи Амур-Нижньодніпровсьий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), військова частина НОМЕР_1 Національна гвардія України, Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, - 

ВСТАНОВИВ:
28 жовтня 2025 року заявник звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Амур-Нижньодніпровсьий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), військова частина НОМЕР_1 Національна гвардія України, Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування вимог зазначив, що з 11 серпня 2006 року позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 21.07.2009 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1100. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.09.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та стягнуто з позивача аліменти на утримання дитини. 06 березня 2023 позивачем була подана апеляційна скарга на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року позивачу було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду та відкрито апеляційне провадження. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року в оскаржуваній частині в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина – ОСОБА_4 , аліментів у розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з 15 червня 2016 року, та в частині стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави судового збору в сумі 551,20 грн. скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15 червня 2016 року, а з 14 серпня 2018 року по 14 серпня 2019 року включно не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 15 серпня 2019 року до повноліття дитини – відмовити. Як встановлено рішенням апеляційного суду «Апеляційним судом встановлено, що на час пред`явлення даного позову 15 червня 2016 року сторони та малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали у будинку АДРЕСА_1 , проте спільного бюджету сторони не мали, спільного господарства не вели; відповідач грошові кошти на утримання сина позивачці не надавав; дитиною опікувалась переважно позивачка, несла витрати на щоденне утримання дитини; такі правовідносини продовжувались по 14 серпня 2019 року включно. 15 серпня 2019 року позивачка виїхала із будинку по АДРЕСА_1 , знялася із реєстрації; з цього часу, за домовленістю сторін, син сторін ОСОБА_4 залишився проживати з відповідачем та постійно проживає з батьком до цього часу. Дані факти визнані позивачкою та відповідачем у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції від 04.07.2023 року. Починаючи з 15 серпня 2019 року, син позивача мешкає разом зі мною за адресою АДРЕСА_1 . Тобто починаючи з 15 серпня 2019 року позивач повністю утримує та виховує свою дитину, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім того він зареєстрований за однією адресою разом з батьком. 15 жовтня 2025 року позивача було мобілізовано, його син залишився сам. Позивач зазначає що має право на звільнення від військової служби, оскільки одноосібно виховує сина, тобто, наразі дитина знаходиться без батьківського виховування та нагляду, що суперечить інтересам дитини, з метою звільнення з військової служби.
Ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року справу прийнято до свого провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
21 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначила, що вважає що позовна заява не підлягає задоволенню як необґрунтований та безпідставний та просить відмовити в задоволенні позову.
24 листопада 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якому позивач зазначив що встановлення факту не позбавляє відповідачку батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому. З урахуванням викладеного просить суд задовольнити позов.
Ухвалою суду від 24 листопада 2025 року до участі у розгляді цивільної справи залучено Адміністрацію Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради.
24 лютого 2026 року в судовому засіданні позивачем закрито підготовче провадження та вирішено перейти до розгляду справи по суті.
В судовому засіданні представник позивача пояснила що позивач повністю утримує сина, забезпечує лікування та освіту, відповідач майже не відвідувала сина, не цікавилась його життям та навчанням, задоволення цього позову дасть підстави для звільнення позивача з військової служби, наразі син потребує батьківської уваги.
Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, зазначила що в 2019 році пішла від позивача, коли приїхала забирати речі її побила мати позивача, дитину налаштували проти неї, зазначає що дуже багато працювала та не мала можливості приділяти час дитині, вона влаштувала сина в спеціальні спортивні школи, від чоловіка допомоги не отримувала. В подальшому відповідачка відкрила бізнес та їздила за товаром в Одесу, коли чоловік знайшов роботу почав допомагати з дитиною. В 2025 році в листопаді заблокували рахунки оскільки була наявна заборгованість за сплату аліментів. Зазначає що привозила сину гроші, продукти та речі.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив що відповідачка є його мамою, останні роки дитина дуже змінилась, сказав що категорично не хоче спілкуватись з ними, ОСОБА_6 почав за гроші та аліменти нарікати матір, чому ОСОБА_6 не спілкується зі свідком йому не відомо, зараз свідок проживає з мамою після поранення. З 2017-2018 року вони з батьком розлучились, мати переїхала в квартиру та хотіла забрати сина до себе та перевести до школи, він відмовився оскільки він там звик та мав друзів, з моменту коли ОСОБА_6 пішов до технікуму він перестав спілкуватись зі свідком та матір`ю, відповідачка натомість постійно возила йому передачки, деякий час ОСОБА_6 проживав разом із мамою, на даний час жінка яка проживає разом із позивачем погрожує відповідачці.
Згідно до ч. 1 ст. 141СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
При цьому, наведений ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.
Враховуючи викладене, суд відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи перш за все із інтересів дитини вважає, що подана позовна заява є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено факту самоусунення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2,5,10,12,13,247,258,259,263-265,268,293-294,315-319 ЦПК України, суд, - 

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи Амур-Нижньодніпровсьий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), військова частина НОМЕР_1 Національна гвардія України, Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, – залишити без задоволення.
Судові витрати у вигляді судового збору залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О. Богун

11.06.2026