УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/7564/24 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А.М. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря 
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/7564/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , адвоката Бугайова Миколи Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 
на рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2025 року, яке ухвалено під головуванням судді Збаражського А.М.
у с т а н о в и в :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 500 000,00 грн суми позики, інфляційні втрати в сумі 77 422,68 грн, три проценти річних від позики в сумі 31 849,32 грн, а також судові витрати. У рішенні просив вказати про нарахування індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми з дня, наступного після оголошення рішення суду і до дня повного виконання рішення суду.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28.10.2021 між ним та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної позики на суму 500 000,00 грн. Позичальником, відповідно до ст. 1047 ЦПК України власноруч була складена розписка, яка посвідчує передання йому позикодавцем зазначеної грошової суми. Вказував, що згідно розписки строк виконання зобов`язання по поверненню позики становить до 1 листопада 2022 року. Розписка містить умови отримання позичальником грошових коштів в борг 500 000, 00 грн та зобов`язання їх повернути, дату отримання коштів до 01.11.2022 року, а тому за своєю правовою природою є борговим зобов`язанням. Вважав, що позичальник прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому на вимогу позикодавця кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, так як інший розмір процентів не встановлений договором позики.
Рішенням Хорошівського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28.10.2021 у розмірі 500 000,00 грн, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 3 999,74 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду сторони у справі подали апеляційні скарги.
Позивач ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норми матеріального права, а саме пункту 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позивальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Вказує, що таке звільнення порушує його право на захист зі сторони держави від неправомірних дій позичальника. Звертає увагу, що під час розгляду справи було встановлено, що відповідач продовжувала працювати і отримувати дохід після 24 лютого 2022 року, а тому повинна нести майнову відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Бугайов М.В. просив скасувати рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2026 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що як вбачається з судового рішення, єдиним доказом, на який послався суд, є надана позивачем розписка про нібито взяту його довірителькою у позивача позику в сумі 500 000,00 грн, яку мала повернути до 01.11.2022. 
Вказує, що з фактами і доводами, викладеними в позовній заяві та рішенні, вони не погоджуються та позовні вимоги не визнають.
Звертає увагу, що стороною відповідача був поданий зустрічний позов, але судом було відмовлено у зв`язку з пропуском строку на подачу позову.
Зазначає, що відповідач під час розгляду справи надала пояснення суду про те, що з 01 липня 2019 року вона одна працювала продавцем в магазині ФОП ОСОБА_3 , з якою було укладено трудовий договір. Договір про матеріальну відповідальність з нею не укладався. В магазині проводився продаж побутової техніки та меблів. Позивач є зятем роботодавця ОСОБА_3 , якої вона ніколи не бачила, а трудовий договір привіз за місцем її роботи сам ОСОБА_1 , де вона ознайомилась і підписала в смт Іршанськ за місцем знаходження магазину.
Вказує, що товар замовляв і доставляв в магазин позивач, що можуть підтвердити свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які це бачили, коли приходили в магазин. Окрім того, відповідач розповідала їм про розписки, які вона під тиском написала позивачу. Про їх допит сторона відповідача клопотала у суді, проте у задоволенні клопотання було відмовлено.
Звертає увагу, що його довірителька з ОСОБА_1 не укладала ніяких угод про зберігання поставленого ним в магазин для реалізації товару, але позивач змусив відповідачку під його диктовку написати розписку щодо отримання у нього в борг коштів в сумі 500 000,00 грн з метою її матеріальної відповідальності перед ним. Вказує, що оспорювана розписка та всі інші розписки були укладені під психологічним примусом, а саме звільненням з роботи.
Додає, що вищевказана розписка, як і всі попередні, виготовлялись в одному екземплярі під диктовку позивача, які він забирав собі, а відповідачці копії не надавав. На його переконання, з зазначеної розписки невідомо, за які заслуги позивач надав нібито позику і без відсотків. 
Зазначає, що 28.10.2021 в магазині в смт. Іршанськ без участі свідків була написана і остання розписка, хоча ОСОБА_2 і заперечувала про продовження написання такої розписки, але змушена була її написати у зв`язку з тим, що не мала свого житла, часто хворіла дитина, не могла знайти іншу роботу. 
Звертає увагу, що ніяких коштів відповідачка не отримувала, оскільки суму, яка зазначена в розписці, не могла б повернути у зв`язку з мінімальною зарплатою. На їх переконання, спірна розписка позики носить удаваний характер з огляду на фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладення матеріальної відповідальності на ОСОБА_2 як на працівника у зв`язку з виконанням трудових функцій.
В подальшому його довірителька знайшла місце роботи в м. Коростені і переїхала жити і працювати, покинувши попереднє місце роботи.
Зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
На їх переконання, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (правовий висновок у постанові ВС у складі другої судової палати КЦС від 29.01.2025).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Бугайова М.В. залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що факт власноручного написання тексту розписки та її підписання відповідач підтвердила в судовому засіданні, яка також повідомила суду, що до правоохоронних органів з приводу неправомірних його дій не зверталась, а після написання розписки продовжувала працювати у магазині до серпня 2022 року. Вважає, що суд правомірно відхилив доводи відповідача про те, що розписки нею надавались під тиском останнього, в якості гарантії та збереження майна у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах, оскільки зазначені обставини не підтверджуються жодними доказами. Такі доводи відповідача вважає надуманими. Посилання апелянта на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи не заслуговує на увагу, так як стороною відповідача не надано жодного доказу поважності пропуску строку подання зустрічного позову і не оскаржив дану ухвалу в апеляційному суді.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Бугайова М.В., колегія апеляційного суду зазначає наступне.
Судом під час розгляду справи встановлено, що за змістом розписки, що долучена позивачем до матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяла позику у ОСОБА_1 в сумі 500 000,00 гривень. ОСОБА_2 бере на себе зобов`язання повернути позику протягом одного року – до 01.11.2022. Позика безпроцентна. Розписка датована 28.10.2021 та містить підписи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 81 т.1).
Факт власноручного написання тексту розписки та її підписання підтвердила відповідач у суді першої інстанції.
Отже наведена розписка від 28.10.2021 підтверджує як факт укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики з його істотними умовами, так і факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у сумі 500 000,00 гривень.
Доказів повернення вказаних коштів ОСОБА_2 не надала та матеріали справи не містять.
Встановивши наведені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу, оскільки борг в сумі 500 000,00 гривень ОСОБА_2 не повернула позивачу, чим порушила зобов`язання за договором позики, а тому вказана сума коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст.526 ЦК України).
За нормами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст.626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
При цьому, згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
На підставі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).
За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2 ст.640 ЦК України).
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).
Як визначено ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
З аналізу вищезазначених норм вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
У постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
Суд першої інстанції правильно встановив, що на момент розгляду справи борг позичальником не повернуто, що підтверджується наявністю оригіналу боргової розписки у позикодавця, яку додано до матеріалів справи. Водночас, договір позики в судовому порядку не оспорювався, недійсним у встановленому законодавством порядку не визнавався.
Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів у встановлений договором строк, врахувавши ту обставину, що укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зазначивши відповідні мотиви.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що розписка відповідачем була написана під тиском позивача та в зв`язку з скрутним матеріальним становищем, зокрема, відсутністю житла, неможливістю знайти іншу роботу, постійними хворобами дитини, оскільки ОСОБА_2 з даного приводу не зверталася до правоохоронних та інших державних органів з відповідними заявами.
Посилання апелянта, що місцевим судом неправомірно було відмовлено у допиті свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які, на думку представника відповідача, могли б підтвердити той факт, що кошти за договором позики відповідачка не отримувала і розписка була написана під тиском позивача, колегія вважає безпідставними, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставного повернення за пропуском строку зустрічного позову відповідача та не прийняття його до уваги при ухваленні рішення, оскільки відповідачка ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2025 року про відмову у поновленні строку для подання зустрічного позову та в прийнятті зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом до апеляційного суду не оскаржувала.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди сторони відповідача з висновками щодо їх оцінки.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 , то вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Позивач зазначав, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норми матеріального права, а саме пункту 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позивальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
На думку скаржника таке звільнення порушує його право на захист зі сторони держави від неправомірних дій позичальника, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач продовжувала працювати і отримувати дохід після 24 лютого 2022 року, а тому повинна нести майнову відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань.
Колегія апеляційного суду відхиляє такі доводи позивача, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом із тим, Законом України від 15 березня 2022 року N 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Отже, пунктом 2 частини 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває.
Оскільки позивач на підставі статті 625 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 77 422,68 грн і три проценти річних від позики в сумі 31 849,32 грн за період з 02.11.2022 по 15.12.2024, а тому, з огляду на положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та запроваджений в Україні воєнний стан, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія апеляційного суду, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 12 лютого 2025 року (справа № 758/5318/23), від 06.05.2025 (справа №464/2647/22), від 11.07.2025 (справа №346/277/23), від 13.08.2025 (справа №450/204/23).
Враховуючи вказані положення закону та межі заявлених позовних вимог, вимога про стягнення суми інфляційних втрат, трьох процентів річних за період з 02.11.2022 по 15.12.2024, є безпідставною.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а судове рішення - законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваного судового рішення – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , адвоката Бугайова Миколи Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 червня 2026 року.

Головуючий Судді