ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	Львів	Справа № 944/5835/25 пров. № А/857/20788/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді	Матковської З. М.	
суддів -	Гінди О. М.	
 	Заверухи О. Б.	
за участю секретаря судового засідання: Рибачука А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2026 року у справі № 944/5835/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення,
головуючий суддя першої інстанції – Кондратьєва Н.А., час ухвалення - не вказано, 
місце ухвалення – м. Яворів, дата складання повного тексту – 24.03.2026,
В С Т А Н О В И В :
Адвокат Коноваленко Є.О. в інтересах ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8009027 від 24.10.2023 року, винесену відносно ОСОБА_1 щодо вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, а провадження у справі закрити.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 08.08.2025 року під час ознайомлення в приміщенні Голосіївського районного суду м.Києва з матеріалами судової справи №752/17094/24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідності за ст. 126 КУпАП з`ясувалось, що 24.10.2023 року лейтенантом поліції Управління патрульної поліції в місті Києві було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8009027, оскільки ОСОБА_1 24.10.2023 року о 23.19 Софіївська Борщагівка вул. Соборна (Леніна) керував ТЗ будучи позбавленим права керування, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП. До цього часу вказаної постанови позивач не отримував та не був обізнаний про її існування. Вважає вказану постанову протиправною виходячи з того що, постанова не відображає дійсних обставин справи, адже факт керування позивачем транспортним засобом працівниками поліції належними доказами доведено не було. При розгляді справи не були з`ясовані та доведені обставини, які б свідчили, що в діях позивача є ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність, тож посадовою особою не було з`ясовано чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, повинен своєчасно, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувати обставини справи. Просить оскаржувану постанову скасувати.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись і рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України, та підлягає скасуванню з огляду на істотні порушення норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції фактично не здійснив повноцінного судового розгляду, обмежившись формальним підтвердженням позиції суб`єкта владних повноважень, не перевіривши її належним чином.
Апелянт зауважує, що судом не встановлено подію адміністративного правопорушення. Відповідно до частини четвертої статті 126 КУпАП, адміністративна відповідальність настає виключно у разі, якщо особа керує транспортним засобом, будучи позбавленою права керування. Таким чином, факт керування транспортним засобом є ключовою та визначальною обставиною, без встановлення якої склад адміністративного правопорушення є відсутнім. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували факт керування транспортним засобом саме позивачем. Зокрема, відсутні: відеозаписи з нагрудних камер поліцейських; показання свідків; інші об`єктивні докази, передбачені статтею 251 КУпАП.
Суд першої інстанції ці обставини не встановив, не дослідив і не надав їм належної правової оцінки. Фактично суд визнав наявність правопорушення без встановлення його події, що є грубим порушенням базових принципів адміністративної відповідальності. Постанова поліції не є доказом вини особи.
З урахуванням наведеного просить рішення суд першої інстанції скасувати та увалити нову постанову, якою позов задовольнити.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову поставну, якою позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлений про дату судового засідання.
Від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із терміновим відрядженням в іншу область.
Апеляційний суд вважає, що таке задоволенню не підлягає, оскільки позивачем доказів ( наказу або витяг з наказу про відрядження за місцем праці ) до клопотання про перенесення розгляду справи не надано.
Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи (ч.5 ст. 286 КАС України).
З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що дана категорія справ віднесена до термінових, розгляд яких здійснюється у десятиденний строк.
Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 44 КАС України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до п. 2 ч. 5 цієї ж статті КАС України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Апеляційний суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юріон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії», заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати усі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8009027 від 24.10.2023 року, ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20400 грн.
Згідно із вказаною постановою ОСОБА_1 24.10.2023 року о 23 год 19 хв на 4 Софіївській Борщагівці, вул. Соборна (Леніна) керував транспортним засобом марки «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керуванням транспортним засобом, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач оскаржив її до суду.
Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що постанова по справі про адміністративне правопорушення в даному випадку винесена у межах повноважень відповідача в порядок та спосіб визначений КУпАП із дотриманням встановленої процедури та з урахуванням усіх обставин у справі.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабміну від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР).
За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил .
Пунктом 1.1. ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з п.п. 3, 8, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення адміністративних правопорушень та припиняє їх; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР України його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
У відповідності до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху ч.ч. 1, 2, 4 ст. 126).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Згідно із ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена картка»), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в них.
Відповідно до п. 2.1.а Правил дорожнього руху України, водії повинні мати при собі, зокрема, посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Відповідно до ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Апеляційний суд зауважує, що суть доводів апелянта зводиться до того, що відсутні докази керування позивачем транспортним засобом. 
Апеляційний суд з цього приводу вказує на наступне.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853, затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.
Вказана Інструкція визначає процедуру оформлення працівниками патрульної служби МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху ( п. 1 Інструкції №1395).
Ця Інструкція розроблена відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законів України «Про центральні органи виконавчої влади», «Про дорожній рух», «Про міліцію», Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2014 року № 401, постанов Кабінету Міністрів України від 20 травня 2015 року № 314 «Про утворення деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», від 17 грудня 2008 року № 1086 «Про затвердження Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія і ліцензійної картки на транспортний засіб та їх повернення», від 17 грудня 2008 року № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках», від 17 грудня 2008 року № 1103 «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 року за № 777/27222 ( п. 2 Інструкції № 1395).
Відповідно до пункту 9 Розділу XV «Деякі аспекти діловодства у справах», вказаної Інструкції, матеріали про адміністративні правопорушення (сторінки яких нумеруються та прошиваються) зберігаються в підрозділах поліції за місцем прийняття рішення протягом трьох років з дня накладення адміністративного стягнення. Після закінчення визначеного строку матеріали про адміністративні правопорушення підлягають знищенню комісією у складі не менше трьох осіб. Персональний склад комісії затверджується керівником відповідного підрозділу поліції. За наявності технічної можливості матеріали про порушення правил дорожнього руху, зафіксовані за допомогою фото- і кінозйомки, відеозапису, зберігаються в підрозділі поліції в електронному вигляді протягом одного місяця з дати фіксації порушення, а у випадку наявності інформації про оскарження - протягом строку оскарження та розгляду справи.
Отже, наведеною нормою встановлено строк зберігання відеозаписів в електронному вигляді протягом одного місяця з дати фіксації порушення, а у випадку наявності інформації про оскарження - протягом строку оскарження та розгляду справи.
Як сліду з матеріалів цієї справи, постанову про адміністративне правопорушення від 24.10.2023 р., позивач ОСОБА_1 оскаржив до суду фактично через два роки. Так, відповідно до штампу Яворівського районного суду Львівської області, позовна заява надійшла до суду 28.10.2025 р. 
Ураховуючи наведені вище норми п. 9 Інструкції № 1395 та обставини справи, матеріали про порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, зафіксовані за допомогою фото- і кінозйомки, відеозапису не могли бути збереженими, оскільки пройшло два роки дати складення постанови.
Крім цього, суд першої інстанції вірно зауважив, що у постанові вказано номер паспорта громадянина України ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , на підставі якого було встановлено особу щодо якої розглядається справа про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП та який належить позивачу. 
У постанові не зазначено заперечень щодо факту керування транспортним засобом, тобто ОСОБА_1 не оспорював факт свого керування на момент зупинки працівниками поліції.
Окрім цього, постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2024 року у справі №752/17094/24 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.
Вказаною постановою вина у вчиненні правопорушення підтверджується постановами про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8009027, ЕНА №267089 та постановою Гощанського районного суду Рівненської області від 04.09.2023 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 10.11.2025 року апеляційну скаргу адвоката Коноваленко Єлизавети Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року залишено без змін.
Крім цього, в Єдиному реєстрі судових рішень наявні судові рішення у справах за позовами ОСОБА_1 з аналогічним предметом спору ( справи №№ 759/21349/24, 944/5834/25, 462/1966/24, 944/5835/25).
Тому суд першої інстанції вірно зауважив, що позовні вимоги пред`явлені з метою уникнення адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, враховуючи, що позивач неодноразово притягувався до відповідальності за порушення правил дорожнього руху, будучи позбавленим права керування транспортними засобами.
Отже, з огляду на наведене, факт порушення позивачем п.2.1 розділу 2 Правил дорожнього руху повністю доведено, а тому оскаржувана постанова про притягнення позивача за ч.4 ст.126 КУпАП є законною та обґрунтованою.
Жодних належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних фактів стороною позивача надано не було.
Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції вірно виснував, що постанова по справі про адміністративне правопорушення в даному випадку винесена у межах повноважень відповідача в порядок та спосіб визначений КУпАП із дотриманням встановленої процедури та з урахуванням усіх обставин у справі, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскільки підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до ст. 139 КАС України, перерозподіл судових витрати не здійснюється
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2026 року у справі № 944/5835/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха 	
Повний текст постанови складений та підписаний 06.07.2026.