Справа № 463/1476/26
Провадження № 2/463/1183/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,
з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідія Миколаївна про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, відповідно до якого просить визначити його частку та частку відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі частки за кожним та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на частку квартири АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому та членам його родини, а саме батьку ОСОБА_3 , матері ОСОБА_4 та брату ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконком Львівської міської Ради народних депутатів, розпорядження № 264 від 22.04.1997 року, на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_4 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 . За життя матір ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого свою частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 заповіла своєму синові ОСОБА_2 . Проте, ні позивачу, ні відповідачу ОСОБА_2 не було відомо про наявність даного заповіту, внаслідок чого ОСОБА_2 пропустив строк прийняття спадщини. При цьому вказує, що ОСОБА_2 з 2011 року вийшов з громадянства України та виїхав закордон. Позивач зазначає, що сторони за життя матері ОСОБА_5 не визначали своїх часток у праві спільної сумісної власності на спірне майно, оскільки не було такої необхідності. При цьому, позивач стверджує, що оформити свої спадкові права після смерті матері в позасудовому порядку не представляється за можливе у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини. Оскільки батько та брат не заперечують щодо успадкування ним частки матерів, то йому необхідно в судовому порядку визначити частку у спільній сумісній власності на квартиру та визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті матері. Виходячи з того, що позивач не може прийняти спадщину після смерті своєї матері, не може оформити право на спадщину на квартиру та отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки частки співвласників квартири не визначені, строк прийняття спадщини пропущено, а тому вважає, що він, як спадкоємець за законом після смерті матері, має право на визнання за ним права власності на таке майно в порядку спадкування. Просить позов задовольнити.
12 березня та 13 березня 2026 року представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокатом Мотринець І.М. подано відзиви на позовну заяву, згідно яких просить розгляд справи проводити у відсутності відповідачів, останні позовні вимоги визнають у повному обсязі та просять такі задовольнити.
20 квітня 2026 року від представника відповідача - Львівської міської ради надійшли письмові пояснення, згідно яких останній зазначає, що вирішення спору відносить на розсуд суд, оскільки інтереси Львівської міської ради у даній справі не порушуються.
Позовна заява поступила до суду 18.02.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.02.2026 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.
Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.04.2026 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Позивач та його представник в судове засідання 14.05.2026 року не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. При цьому, представник позивача - адвокат Цуцуп І.О. 14.05.2026 року подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхній представник в засідання 14.05.2026 року не з`явилися, у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи. При цьому, представник відповідачів - адвокат Мотринець І.М. скерував на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.
Представник відповідача Львівської міської ради Попович Я.Д. в засідання 14.05.2026 року не з`явився, у встановленому законом порядку був повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, у письмових поясненнях просив розгляд справи проводити без його участі.
Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Л.М. в судове засідання 14.05.2026 року не з`явилася, у встановленому законом порядку була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, письмові пояснення чи клопотання про відкладення розгляду справи не подала.
Враховуючи те, що сторони у судове засідання не з`явились, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи у відсутності сторін, ухваливши рішення.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 14.05.2026 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 27.01.1978 року (а.с.15).
ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 , виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 22.04.1997 року. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 22.04.1997 року № 264 (а.с.35).
Право спільної сумісної власності  ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , також підтверджується довідкою № Ф 100 від 22.01.2026 року ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2026 року (36, 46-47).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3  від 06.12.2024 року, актовий запис № 7166 вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.33).
Ще за життя 10.06.2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого свою частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 заповіла своєму синові ОСОБА_2 (а.с.31).
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне їй на момент смерті майно.
Згідно Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 37583580 від 10.06.2014 року, Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 10.06.2014 року заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , номер у спадковому реєстрі 56172471, номер у нотаріуса 418 (а.с.32).
Судом встановлено, що спадщина згідно складеного заповіту від 10.06.2014 року у строк встановлений законом не була прийнята спадкоємцем. Вказані обставини сторонами не оспорюються.
Згідно відповіді приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Л.М. від 12.12.2025 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини (а.с.45).
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених цим Кодексу.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Положеннями статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, сторони не позбавлені права звернутись один до одного з позовами про виділ частки із майна.
Отже, визнання права на частку в праві спільної сумісної власності є зміною правового режиму спільної власності, а не способом його виділу в натурі. Тому визнання права на частку в праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний виділ спільного майна, у тому числі неподільного.
Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.
Беручи до уваги зазначені вище обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, слід визнати, що позивач не має іншої можливості як звернутися до суду з позовом про визначення розміру часток в праві спільної сумісної власності, оскільки договір щодо визначення часток у добровільному порядку сторони не укладали та можуть укласти.
За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див.: mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс18).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, провадження № 11-416заі20).
Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Тобто, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
За змістом статей 355, 368-372 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Пленум Верховного Суду України у п.12 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частка кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
Окрім цього, слід зазначити, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
Таким чином, оскільки спірне нерухоме майно належить сторонам на праві приватної спільної сумісної власності, частки співвласників не виділені, але є рівними, відсутність можливості визначення ідеальних часток із спільної сумісної власності по 1/4 частини кожному в позасудовому порядку, то існує необхідність визначення часток із спільної сумісної власності по 1/4 частці кожному в судовому порядку, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, слід зазначити наступне.
Так, відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.
Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.ст.1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно зі ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Частиною ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Згідно з ч.ч.1, 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після спливу строку для прийняття спадщини.
Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду.
Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Крім того, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява № 33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40).
У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п. 3)».
Так, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на частину квартири АДРЕСА_1 , а єдиним спадкоємцем за законом після смерті останньої, враховуючи фактичну відмову чоловіка ОСОБА_3 та другого сина ОСОБА_2 від її прийняття, є позивач ОСОБА_1 .
Тобто, позивач ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надав суду належні та допустимі докази того, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої матері та можливості оформити право на спадщину в позасудовому порядку не має.
Крім того, позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові КЦС ВС від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20.
Згідно з п.п.1, 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права, як визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивача, а тому може бути застосований судом.
Спірне майно належало спадкодавцю, а тому входить до складу спадщини, позивач є спадкоємцем вказаного нерухомого майна за законом, з поважних причин пропустив строк звернення в органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини та реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку змоги не має.
Таким чином, суд вважає необхідним захистити право позивача шляхом визначення часток у праві спільної сумісної власності у розмірі по 1/4 за кожним співвласником та визнання в судовому порядку за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішуючи питання стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, суд враховує позицію сторони позивача, який просить суд не стягувати з відповідачів судовий збір.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов  ОСОБА_1 - задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності на квартиру  АДРЕСА_1 , та визначити частки співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі 1/4 частки за кожним.

Визнати за  ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .

Відповідач: Львівська міська рада, місцезнаходження: 79008, м.Львів, площа Ринок,1, код ЄДРПОУ 04055896.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 .

Третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідія Миколаївна, місцезнаходження: 79005, м.Львів, вул.Коперника,47, реєстраційний номер облікової картки платника податків - інформація відсутня.

Повний текст судового рішення складено - 18 травня 2026 року.

Суддя       Грицко Р.Р.