Номер провадження: 22-ц/813/662/26 
Справа № 947/32257/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , 
відповідач, третя особа за зустрічним позовом – ОСОБА_2 , 
відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , 
третя особа – Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року у складі судді Куриленко О.М.,
встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року,  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири, припинення права власності 1/3 частки квартири та визнання права власності 1/3 частки квартири. 
У листопаді 2023 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи – ОСОБА_2 , Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири, припинення права власності 1/3 частки квартири та визнання права власності 1/3 частки квартири. 

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду та продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення компенсації вартості 1/3 частки квартири, припинення права власності 1/3 частки квартири та визнання права власності 1/3 частки квартири.
Ухвала суду мотивована тим, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 у судові засідання, що призначалися на 21.05.2024 року, 19.06.2024 року та 22.07.2024 року не з`явилася, про час та місце яких була повідомлена належним чином, доказів поважності причин неприбуття у судові засідання не надала, як і не надала клопотань про розгляд справи за її відсутності, суд дійшов висновку про залишення зустрічного позову ОСОБА_3 без розгляду.
Крім того, судом було зазначено, що неприбуття у судові засідання належним чином повідомленого позивача розцінюється судом як намір затягування розгляду справи та свідчить про втрату інтересу позивача за зустрічним позовом до справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 липня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щосудом не було її сповіщено про судові засідання, жодних повісток та процесуальних документів на її адресу не надходило. Подаючи зустрічний позов нею у реквізитах позову було зазначено фактичну адресу проживання, а саме: АДРЕСА_1 . При цьому в зустрічному позові вона неодноразово зазначила, що за адресою: АДРЕСА_2 вона не проживає, оскільки вказана квартира знаходиться на п`ятому поверсі будинку без ліфта, а вона є інвалідом 1 групи та самостійно пересуватися не може й відповідно отримувати повістки за цією адресою вона також не може. 

Явка учасників справи в судове засідання до апеляційного суду
В судовому засіданні 16.04.2026 представник ОСОБА_3 – адвокат Сєліхова Г.В. просила задовольнити апеляційну скаргу.
Адвокат Іванова П.В., діюча від імені ОСОБА_2 , не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Адвокат Дігуляр В.В. в судове засідання в режимі відеоконференції, на зв`язок не вийшов, в телефоному режимі повідомив, що очікував на запрошення до відеоконференції, та більше немає можливості очікувати початок судового засідання.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права та мотиви прийняття, викладених в апеляційній скарзі доводів 

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Проте слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (частина третя статті 131 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частини перша, друга, п`ята статті 223 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, за змістом положень частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду судом справи без прийняття рішення суду по суті спору у зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому, наслідком якої є можливість повторного звернення до суду з тотожним позовом.
Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.
Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.
Правове значення у цьому випадку має тільки належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18, від 31 травня 2023 року у справі № 693/1116/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 686/15042/20.
Встановлено, що два останні судові засідання у цій справі були призначені судом першої інстанції на 19.06.2024 та 22.07.2024.
Згідно відповіді №264577 від 10.10.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . (т.1, а.с. 66)
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
В судові засідання, призначені на 19.06.2024 та 22.07.2024 ОСОБА_3 не з`явилась.
Про судові засідання, призначені на 19.06.2024 та 22.07.2024 ОСОБА_3 повідомлялась шляхом направлення судових повісток рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за адресою АДРЕСА_2 . Вказані рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, повернулись до суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.165 - 166, 171-172). 
Колегія суддів вважає помилковими висновки суду про сповіщення представника позивачки за зустрічним позовом, оскільки матеріали справи не містять доказів користування ОСОБА_3 послугами представників, крім наявної в матеріалах справи довіреності на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 77). Всі процесуальні документи надсилались до суду самою ОСОБА_3 , будь яких доказів представництва її інтересів іншими особами в матеріалах справи немає.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 як на підставу для скасування ухвали суду зазначала, що остання повідомляла суд адресу свого проживання АДРЕСА_1 , та судом за вказаною адресою не було здійснено надсилання жодних процесуальних документів. 
Колегія суддів, частково погоджується з вказаними доводами апеляційної скарги.
Як вбачається з зустрічної позовної заяви, ОСОБА_3 в реквізитах сторін, зазначала свою адресу АДРЕСА_2 , та фактичну адресу проживання АДРЕСА_1 .
Однак, у всіх своїх послідуючих заявах по справі, ОСОБА_3 свою адресу зазначала лише АДРЕСА_2 та і з вказаної адреси від останньої на адресу суду надсилались відповідні заяви. (т. 1, а.с. 95 – 99, 119 – 120, 155 – 156)
Крім того, в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого ОСОБА_3 особисто отримала поштове відправлення за адресою АДРЕСА_2 . (т. 1, а.с. 131)
Отже, судом було здійснено судові виклики за однією із зазначених стороною адресою. 
Таким чином, згідно пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) та від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18).
ОСОБА_3 в своїх заявах, не повідомляла суд про зміну адреси місця її проживання (перебування, знаходження), що є її процесуальним обов`язком (частина перша статті 131 ЦПК України).
Із заявою про розгляд справи за її відсутності до суду не зверталась. 
Отже, неявка позивача в судові засідання спричиняє затягування строків розгляду справи, що є порушенням як положень Цивільного процесуального кодексу України, так і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, оскільки поважність причин неявки позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, крім того, при повторній неявці поважність причин неявки не має правового значення, а позивач будучи належним чином повідомленим про розгляд справи повторно не з`явився в судове засіданні, суд першої інстанції правомірно залишив позов без розгляду.
Крім того, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга не містить будь яких доводів про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Також, колегія суддів, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про порушення прав ОСОБА_3 не вирішенням її вимог по суті судом, звертає увагу на наступні обставини.
У пунктах 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства.
Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини третя-четверта статті 44 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зроблено висновок, що: «За змістом частини другої статті 44 ЦПК України перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.
Як встановлено матеріалами справи предметом спору у даній справі є припинення спільної часткової власності з одночасною грошовою компенсацією вартості частки, на яку таке право припиняється.
Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст. 356 ЦК України , власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Встановлено, що право спільної часткової власності на спірну квартиру по 1/3 частки належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Проте, звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_5 серед кола відповідачів зазначила лише ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 визначила, як третю особу, однак остання є таким же власником спірного майна, як і інші співвласники, вирішення питання про припинення права власності одного із співвласників безпосередньо впливає на її права та обов`язки.
Більш того, пред`явлення вимог у такий спосіб з очевидністю не призведе до припинення права власності та захисту інтересів ОСОБА_3 , оскільки таке унеможливлене стосовно лише одного із співвласників, коли достеменно відомо, що право власності на спірну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , в рівних частках по 1/3 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та самій позивачці ОСОБА_3 . 
Таким, чином колегія суддів дійшла висновку, що залишення позову ОСОБА_3 , з врахуванням таких обставин не призвело до порушення її прав, що з огляду і на такі обставини не надає підстав для скасування ухвали суду. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції доповнені, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина ухвали суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини ухвали в редакції мотивувальної частини даної постанови.
В решті ухвалу суду необхідно залишити без змін.

Підстави, порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 16 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про залишення позову без розгляду після її перегляду в апеляційному порядку може бути оскаржена в касаційному порядку.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина 

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 22 липня 2024 року змінити шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 15.05.2026
Головуючий    Є.С. Сєвєрова

Судді:    Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе