П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/42032/25	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
Дата і місце ухвалення 02.04.2026р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Тарновецького І.І., 
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила:
визнати протиправною відмову в призначенні пенсії оформлену рішенням від 05.11.2025 року №262440024957;
зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивачки ОСОБА_1 періоди роботи: з 11.01.2018 р. по 11.01.2021 р. у Луганському національному університету ім. В. Даля;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.04.2026 року позов задоволено частково:
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2025 року №262440024957 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.10.2025 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи.
У поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що рішенням № 262440024957 від 05.11.2025 року територіальними органами Пенсійного фонду України відмовлено в призначенні пенсії за віком позивачу відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутній належним чином підтверджений страховий стаж. 
Апелянт зазначив, що у позивача в наявності лише 28 років 04 місяці 24 дні страхового стажу, що не дає право на призначення пенсії. При цьому вважає, що відсутні підстави для зарахування в розрахунок страхового стажу періоду роботи позивачки з 11.01.2018 р. по 11.01.2021 р. у Луганському національному університету ім. В. Даля, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 відсутні нараховані та сплачені страхові внески до Пенсійного фонду України. 
Апелянт вказав, що вказані обставини суперечать вимогам п. 2.1. Порядку №22-1, ст. 24, 26, 40, 41 Закону №1058 та слугували підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, а інші документи, які підтверджують ці обставини потребують додаткової перевірки.
Апелянт вважає, що до страхового стажу включається період роботи особи після 01.07.2000 року лише за певних умов, а саме, виключно за умови сплати за таку особу страхових внесків. Зважаючи на положення Інструкції 16-6 та 21-1 у підприємства, у тому числі і у особи, що веде підприємницьку діяльність, наявний обов`язок щодо сплати страхових внесків у відповідному розмірі, та в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України, відповідно до законодавства України. 
На думку апелянта, відмова в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 спірного періоду роботи у зв`язку з відсутністю належних повноважень в підтвердженні страхового стажу роботи є правомірною, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Зважаючи на викладене, апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.04.2026 року та ухвалити судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції позивачем у справі не оскаржувалось, суд апеляційної перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне: 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 29.10.2025 року, після досягнення 60 років, звернулась до ГУПФ України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатом розгляду поданої заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області 05.11.2025 року прийняло рішення №262440024957 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
В обґрунтування відмови у призначенні пенсії орган Пенсійного фонду України зазначив, що необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону становить 32 роки. У разі відсутності починаючи з 1 січня 2018 року страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2028 року від 25 до 35 років. У разі відсутності починаючи з 1 січня 2019 року страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2028 року від 15 до 25 років.
Відповідач зазначив, що страховий стаж заявниці становить 28 років 04 місяці 24 дні. 
У рішенні вказано, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано:
період роботи з 11.01.2018 по 11.01.2021, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про роботу та сплату страхових внесків.
З огляду на зазначене Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового стажу у 32 роки.
Вважаючи протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у призначенні пенсії, оформлену рішенням від 05.11.2025 року №262440024957, позивачка звернулась до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам у межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, колегія суддів зазначає наступне:
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 26 Закону № 1058-IV визначені умови призначення пенсії за віком.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі -Закон №1788-XII).
До набрання чинності Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", тобто до з 01 січня 2004 року періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до трудового стажу для призначення пенсії, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (тобто на підставі даних трудової книжки, яка за положеннями ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вважалась основним документом, що підтверджує стаж роботи).
В свою чергу після 01 січня 2004 року страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
За положеннями ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік) - організація та ведення обліку відомостей про застраховану особу, що здійснюється відповідно до законодавства і використовується в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування в установленому законодавством порядку.
Згідно ст. 21 Закону 1058-IV, персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; роботодавців; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; податкових органів, територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або в порядку міжвідомчого обміну інформацією; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин; компаній з управління активами; зберігачів; інших джерел, передбачених законодавством.
Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
На кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки.
Персональна електронна облікова картка застрахованої особи повинна містити відомості, передбачені частиною 3 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Так, зокрема, частина персональної електронної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплачених страхових внесків та інші відомості, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат:
код згідно з ЄДРПОУ або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку в паспорті) страхувальника (платника);
рік, за який внесено відомості;
розмір страхового внеску за відповідний місяць;
сума сплачених страхових внесків за відповідний місяць;
страховий стаж;
кількість відпрацьованих застрахованою особою календарних днів (годин) за відповідний місяць;
ознака особливих умов праці, що дають право на пільги в системі пенсійного забезпечення;
сума заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), з якої сплачено страхові внески за відповідний місяць.
Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
За положеннями ч. 2 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються, зокрема, виконавчими органами Пенсійного фонду для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом.
Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.
Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування і соціальними та іншими виплатами, передбаченими законодавством, та електронного реєстру листків непрацездатності, порядок організації ведення та надання інформації з якого встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
З метою обліку в електронній формі відомостей про трудову діяльність працівника страхувальник подає відомості про працівника щодо переведення на іншу роботу (посаду), звільнення, поновлення на роботі, призупинення/поновлення дії трудового договору, а також про присвоєння, зміну або позбавлення рангу, розряду, класу, звання, категорії, складення присяги, належності або неналежності осіб, які працюють, у тому числі підприємців, або забезпечують себе роботою самостійно, до професійних спілок та/або до осіб, які підлягають обов`язковим медичним оглядам.
Частиною 4 статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачено, що на кожну застраховану особу заводиться персональна електронна облікова картка.
У частині персональної електронної облікової картки, що відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску (страхових внесків) та інші дані, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, містяться відомості про: рік, за який внесено відомості; розмір єдиного внеску за відповідний місяць; сума сплаченого єдиного внеску за відповідний місяць; професійна назва роботи; посада із зазначенням структурного підрозділу; відомості про трудову діяльність (про прийняття на роботу, присвоєння, зміну, позбавлення розряду, рангу, класу, звання, категорії, складення присяги, проходження стажування, переведення на іншу роботу, підстави звільнення); інформація про основне місце роботи; дані про особливі умови праці, що дають право на пільги із загальнообов`язкового державного соціального страхування; повна/неповна зайнятість; кількість відпрацьованих застрахованою особою календарних днів (годин) за відповідний місяць, у тому числі в особливих умовах праці, що дають право на пільги; інформація про підтвердження набутого особою на боці договірної сторони стажу роботи (страхового стажу) для застосовування накопичення періодів стажу роботи (страхового стажу) відповідно до міжнародних договорів; сума виплат (доходу), з якої сплачено страхові внески за відповідний місяць; інша інформація, необхідна для обчислення та призначення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та ін.
Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
Постанова правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1) затверджено Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пунктів 1 та 2 Розділу IV цього Положення, реєстр застрахованих осіб складається з облікових карток, які включають дані, визначені частиною третьою статті 20 Закону та частиною третьою статті 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема, персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування страхових внесків, про трудовий та страховий стаж, особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні та із загальнообов`язкового державного соціального страхування, період, який відповідно до законодавства зараховується до страхового стажу без сплати страхових внесків, кількість календарних днів перебування у трудових та цивільно-правових відносинах, проходження служби за відповідний місяць, що подаються страхувальниками у складі звітності.
Вказані норми чинного законодавства передбачають, що Реєстр застрахованих осіб містить, зокрема, відомості про страховий стаж особи (кількість відпрацьованих застрахованою особою календарних днів (годин) за відповідний місяць), відомості про страхувальника (роботодавця), а також відомості про розмір сплаченого єдиного внеску (страхових внесків), на підставі яких з 01.01.2004 року органами Пенсійного фонду України і обчислюється страховий стаж для призначення пенсії.
Відмовляючи у призначенні пенсії позивачці, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області у рішенні від 05.11.2025 року № 262440024957 посилалось на відсутність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 11.01.2018 року по 11.01.2021 року через відсутність в Реєстрі застрахованих осіб відомостей про роботу в цей період та сплату страхових внесків.
У підтвердження вказаних обставин відповідачем надано до суду Довідку ОК-5 (сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб), в якій відсутні відомості про періоди роботи позивачки після 2015 року, тобто відсутні відомості про роботу позивачки у період з 11.01.2018 року по 11.01.2021 року.
Крім того в матеріалах справи наявний Витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 , сформований засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України та долучений позивачем до справи, в якому наявні відомості про набутий позивачкою страховий стаж з 2004 року, зокрема, з 2004 року по 2015 рік включно. Відомості про страховий стаж позивачки після 2015 року відсутні.
Таким чином наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що в Реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про роботу ОСОБА_1 в період з 11.01.2018 року по 11.01.2021 року та про сплату страхових внесків за вказаний період, тобто відсутні відомості про страховий стаж позивачки за цей період.
Заперечуючи правомірність прийнятого відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії, позивачка, посилаючись на висновки Верховного Суду, вказувала на те, що вона не повинна відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а тому несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів її роботи на такому підприємстві.
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне:
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Таким чином страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
За висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11.10.2023 р. у справі за №340/1454/21 відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків не є підставою для позбавлення особи права на пенсію.
Також колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, згідно з якими за змістом норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Тому, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, факт не сплати підприємством страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів роботи працівника на такому підприємстві.
Таким чином за сталою практикою Верховного Суду сама по собі несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для позбавлення особи права на зарахування певного періоду її роботи до страхового стажу, однак при цьому необхідним є підтвердження факту наявності трудових відносин зі страхувальником та виконання особою роботи у певний період.
Так, у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 400/2492/24 Верховний Суд вказав на те, що працівник (застрахована особа) не повинен нести негативні наслідки за невиконання роботодавцем обов`язку зі сплати внесків; відсутність відомостей у реєстрі чи заборгованість страхувальника не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи, якщо факт трудових відносин та виконання роботи підтверджені належними доказами (трудова книжка, накази, довідки, платіжні та облікові документи, дані перевірок тощо).
Звертаючись з даним адміністративним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що з 11.01.2018 року вона була прийнята на посаду економіста 1-й категорії планово-фінансового відділу до Луганського національного університету ім. В. Даля і працювала там до 11.01.2021 року, що підтверджується записами в трудовій книжці.
Судом встановлено, що в матеріалах справи наявна трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_1 , в якій на с. 54-57 містяться записи про прийняття її 11.01.2018 року на роботу на посаду економіста 1-ої категорії планово фінансового відділу до Луганського національного університету ім. В. Даля Луганської Народної Республіки, а також про звільнення її 11.01.2021 року за власним бажанням згідно з частиною 1 статті 83 Трудового кодексу Луганської Народної Республіки.
Даний заклад, яким здійснені записи у трудовій книжці позивача, знаходиться на тимчасово окупованій території України та діє під управлінням окупаційних адміністрацій.
Колегія суддів звертає увагу на наступне:
Закон України від 15.04.2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1207-VІІ) визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до статті 7 Закону № 1207-VІІ для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Згідно зі статтею 9 Закону № 1207-VІІ, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Згідно ч. 2 ст. 13 Закону № 1207-VІІ, здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2023 року у справі № 200/6694/21-а, згідно якого аналіз норм Закону № 1207-VІІ дає підстави для висновку, що для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється відповідно до законодавства України, при цьому, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами на тимчасово окупованій території, які створені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків.
Крім того колегією суддів встановлено, що відповідно до архівної довідки Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля від 21.05.2025 року № 01.1-16/20, Указом Президента України № 1059/2000 від 11.09.2000 року Східноукраїнський державний університет перейменовано в Східноукраїнський національний університет.
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.11.2001 року №507-р, Східноукраїнському національному університету присвоєно ім`я ОСОБА_2 . 
Відповідно до історичної довідки, розміщеної на офіційному сайті Східноукраїнського національного університету ім`я ОСОБА_2 (https://snu.edu.ua/index.php/university/history/), 24 березня 2010 року СНУ ім. В. Даля надано статус національного самоврядного (автономного) дослідницького вищого навчального закладу. 
У 2014 році згідно з Наказом Міністерства освіти і науки України № 1132 від 06.10.2014 року “Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля” університет переміщено до м. Сєвєродонецька. 
У зв`язку з повномасштабним вторгненням в Україну збройних сил російської федерації, згідно з Наказом Міністерства освіти і науки України №922 від 18.10.22р. СНУ ім. В. Даля переміщено до м. Києва.
Таким чином Східноукраїнський національний університет імені Володимира Даля, з 2014 року не здійснює діяльність у м. Луганську, а був релокований на підконтрольну Україні територію.
Враховуючи все вищезазначене позивач не працювала в установі, яка згідно чинного українського законодавства є страхувальником, на якого покладено обов`язок подання відомостей про трудову діяльність працівника та сплати страхових внесків, а записи у трудовій книжці здійснені установою, яка незаконно утворена на тимчасово окупованій території України, і такі записи не створюють правових наслідків.
З огляду на викладене трудова книжка позивачки не підтверджує факт трудових відносин та виконання роботи у період з 11.01.2018 року по 11.01.2021 року, який підлягає зарахуванню до страхового стажу для призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивачем також була надана довідка федерального державного бюджетного освітнього закладу вищої освіти «Луганський державний університет імені Володимира Даля» міністерства науки та вищої освіти російської федерації, згідно якої ОСОБА_1 наказом по державному освітньому закладу вищої професійної освіти Луганської Народної Республіки «Луганський національний університет імені Володимира Даля» від 11.01.2018 р. № 17-01 була прийнята на посаду економіста 1-ої категорії планово-фінансового відділу з 11.01.2018 р. Наказом по державному освітньому закладу вищої професійної освіти Луганської Народної Республіки «Луганський національний університет імені Володимира Даля» від 16.04.2018 р. № 144-01 переведена на посаду провідного бухгалтера бухгалтерії з 16.04.2018 р. Державний освітній заклад вищої професійної освіти Луганської Народної Республіки «Луганський національний університет імені Володимира Даля» перейменовано в Державний освітній заклад вищої освіти Луганської Народної Республіки «Луганський державний університет імені Володимира Даля» згідно з розпорядженням Уряду Луганської Народної Республіки від 21.07.2020 р. № 825-р/20 та свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи від 07.05.2015 р. № 11-0001370, 2015 зі змінами від 31.08.2020 р. Наказом по державному освітньому закладу вищої освіти Луганської Народної Республіки «Луганський державний університет імені Володимира Даля» від 06.01.2021 р. № 07-01 була звільнена 11.01.2021 р. за власним бажанням згідно з частиною 1 статті 83 Трудового кодексу Луганської Народної Республіки. Державний освітній заклад вищої освіти Луганської Народної Республіки «Луганський державний університет імені Володимира Даля» перейменовано в федеральний державний бюджетний освітній заклад вищої освіти «Луганський державний університет імені Володимира Даля» згідно з наказом Міністерства науки і вищої освіти російської федерації від 30.03.2023 р. № 347.
Посилаючись на положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, позивач вважає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Щодо застосування положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, колегія суддів звертає увагу на наступне:
Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13 березня1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Приписами статті 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Постановою від 29 листопада 2022 року № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.
Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року припинила свою дію для України 19 червня 2023 року.
В свою чергу положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року не розповсюджують свою дію на виниклі у даному випадку правовідносини та не підлягають застосуванню судом, оскільки позивач не здійснювала трудову діяльність на території будь-якої іншої з держав-учасниць Угоди, окрім України (в тому числі не здійснювала трудову діяльність на території рф).
Враховуючи зазначене призначення пенсії позивачки повинно здійснюватися за нормами законодавства України без застосування положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.
За встановлених у даній справі обставин, зважаючи на відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про роботу позивачки у період з 11.01.2018 року по 11.01.2021 року, а також відсутність належних доказів факту трудових відносин та виконання роботи, які б давали право на зарахування такого періоду до страхового стажу позивача, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відсутність підстав для зарахування цього періоду до страхового стажу позивачки.
Як зазначено відповідачем страховий стаж ОСОБА_1 , розрахований згідно ст. 24 Закону № 1058-IV, складає 28 років 04 місяці 24 дні. За положеннями ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особа має право на призначення пенсії за віком за наявності страхового стажу (з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року) не менше 32 років.
Таким чином, оскільки у позивачки відсутній передбачений Законом № 1058-IV страховий стаж 32 роки, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області дійшло обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком згідно ст. 26 Закону № 1058-IV, а тому оскаржуване рішення від 05.11.2025 року №262440024957 про відмову у призначенні пенсії є правомірним та скасуванню не підлягає.
За вказаного підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі наведеного у сукупності, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи та порушено норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Підстави для розподілу судових витрат згідно ст. 139 КАС України відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: І.І. Тарновецький

Суддя: О.А. Шевчук