ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/1875/16(914/130/26)	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя Желік М.Б. 
судді Галушко Н.А.
Орищин Г.В.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 20.01.2026 (вх. №01-05/193/26 від 20.01.2026)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.01.2026 (суддя Цікало А.І.)
про забезпечення позову
у справі №914/1875/16 (914/130/26) 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман"
до відповідача: ОСОБА_1 
про стягнення 6 848 100,00 грн
в межах справи № 914/1875/16
про банкрутство: Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман"

за участю представників: не з`явилися;

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.01.2026 у справі №914/1875/16 (914/130/26) задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову у справі №914/1875/16(914/130/26) шляхом накладення арешту на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення ухвали про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать ОСОБА_1 в межах ціни позову у розмірі 6848100 грн. 00 коп., накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 в межах ціни позову у розмірі 6848100 грн. 00 коп.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.01.2025 у справі №914/1875/16 (914/130/26) про вжиття заходів забезпечення позову та постановити нову ухвалу. Якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 20.01.2026 справу розподілено колегії суддів у складі: Панова І.Ю. - головуючий суддя, судді-члени колегії Зварич О.В. і Скрипчук О.С.
23.01.2026 ОСОБА_1 подав суду додаткові пояснення у справі (доповнення до апеляційної скарги).
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Панова І.Ю., судді Зварич О.В., Скрипчук О.С., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від 20.01.2026 (вх. №01-05/193/26 від 20.01.2026) на ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.01.2025 у справі №914/1875/16 (914/130/26) та витребувано матеріали справи у Господарського суду Львівської області.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 призначено справу до розгляду на 07.04.2026.
01.04.2026 ОСОБА_1 подав заяву про відвід судді Панової І.Ю. від розгляду справи №914/1875/16 (914/130/26).
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2026 передано матеріали справи №914/1875/16(914/130/26) на автоматизований розподіл для визначення складу суду для розгляду заяви ОСОБА_1 б/н від 30.03.2026 (вх. №01-05/2711/26 від 01.04.2026) про відвід судді Панової І.Ю. у справі №914/1875/16 (914/130/26).
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2026 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Міліціанов Р.В., судді Іванчук С.В., Ржепецький В.О., відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 , адвоката Хрипти І.М. від 30.03.2026 (вх. №01-04/2711/26 від 01.04.2026) про відвід судді Західного апеляційного господарського суду Панової І.Ю. від розгляду справи №914/1875/16 (914/130/26) та матеріали справи повернуто попередньо визначеному складу суду.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Панова І.Ю., судді Зварич О.В., Скрипчук О.С., задоволено заяву головуючого судді Панова І.Ю., судді Зварич О.В. та судді Скрипчук О.С. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 б/н від 20.01.2026 (вх. №01-05/193/26 від 20.01.2026) на ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.01.2026 у справі №914/1875/16 (914/130/26), справу передано для здійснення автоматизованого розподілу в порядку, встановленому статтею 32 ГПК України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2026 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії - судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 прийнято до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.01.2025 про забезпечення позову у справі №914/1875/16 (914/130/26) та призначено розгляд справи на 29.04.2026.
29.04.2026 арбітражний керуючий Комлик І.С. подав клопотання (вх. №01-04/3531/26) про розгляд справи без його участі.
В судовому засіданні 29.04.2026 представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, надав суду пояснення щодо викладених у ній доводів, в судових дебатах просив оскаржену ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 у порядку, визначеному у ст.219 ГПК України, відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 06.05.2026.
05.05.2026 арбітражний керуючий Комлик І.С. подав клопотання (вх. №01-04/3728/26) про розгляд справи без його участі.
В судове засідання 06.05.2026 учасники апеляційного провадження явки не забезпечили, суд оголосив про ухвалення постанови.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог та оскарженої ухвали суду першої інстанції.

В провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/1875/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Гетьман».
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 порушено провадження у справі №914/1875/16 про банкрутство ТзОВ фірми «Гетьман», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Постановою Господарського суду Львівської області від 28.07.2016 ТзОВ фірму «Гетьман» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру, обов`язки ліквідатора покладено на голову ліквідаційної комісії Винника О.В. 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.12.2023 ліквідатором ТзОВ фірми «Гетьман» призначено арбітражного керуючого Солдаткіна І.В. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.02.2026 відсторонено арбітражного керуючого Солдаткіна І.В. від виконання повноважень ліквідатора ТзОВ фірми «Гетьман», ліквідатором призначено арбітражного керуючого Комлика І.С. Таким чином, станом на дату постановлення оскарженої ухвали від 15.01.2026 повноваження ліквідатора ТзОВ фірми «Гетьман» виконував арбітражний керуючий Солдаткін І.В., а станом на дату розгляду апеляційної скарги повноваження ліквідатора банкрута виконує арбітражний керуючий Комлик І.С.

09.01.2026 ТзОВ фірма «Гетьман» звернулось до Господарського суду Львівської області в межах справи №914/1875/16 про банкрутство ТзОВ фірма «Гетьман» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в розмірі 6 848 100,00 грн.
Одночасно позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову в межах ціни позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом; а також шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності (тимчасове обмеження права на відчуження/розпорядження майном, без обмеження/ позбавлення права користування ним).

Місцевий господарський суд, постановляючи оскаржену ухвалу про задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, керувався тим, що застосування судом обраного заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та запобігання можливості додаткового порушення прав та законних інтересів заявника, сприятиме гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Узагальнені доводи апелянта (відповідача) та заперечення позивача.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не встановив і не навів належного мотивування наявності умов, передбачених статтями 136, 137 ГПК України, не забезпечив принцип співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, а також не оцінив баланс інтересів сторін та наслідки втручання у право відповідача на мирне володіння майном, на підтвердження чого апелянт покликається на такі доводи:
- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 наголосила, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а також перевірити відповідність виду забезпечення позову заявленим вимогам і співвіднести негативні наслідки вжиття заходів із наслідками їх невжиття, однак оскаржувана ухвала не містить належного встановлення та мотивування реальної загрози утруднення виконання можливого рішення суду, не містить посилань на конкретні дії з мого боку, які б свідчили про намір відчужити активи, приховати кошти, зняти обтяження чи іншим способом унеможливити виконання майбутнього рішення; за відсутності таких встановлених обставин застосування арешту у межах значної суми фактично підміняє собою розгляд спору по суті та створює непропорційне обмеження майнових прав відповідача;
- Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, оцінюючи забезпечення позову у майновому спорі, підкреслила необхідність збереження балансу інтересів сторін та недопустимість фактичного подвійного забезпечення, Верховний Суд прямо зазначив, що накладення арешту і на кошти, і на майно окремо у повній сумі спору матиме наслідком подвійне забезпечення, а коректний підхід полягає у визначенні арешту майна в межах різниці між ціною позову та реально арештованими грошовими коштами (пункти 30-31 постанови);
- суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача, не навів жодної конкретизації, яка б виключала ефект подвійного забезпечення, не встановив фактичний стан моїх рахунків та/або наявність арештованих коштів, не визначив межу арешту майна як залишок до ціни позову, а також не обґрунтував, чому менш обтяжливий захід (наприклад, арешт коштів або окремого майна в чітко визначеній частині) є недостатнім; за таких умов ухвала не відповідає вимогам статей 136, 137 ГПК України та висновкам Верховного Суду щодо співмірності;
- Верховний Суд у постанові від 14.08.2025 у справі №914/1875/16(914/348/24) при оцінці втручання у право мирного володіння майном у майновому спорі наголосив на вимозі пропорційності та неприпустимості покладення на особу індивідуального і надмірного тягаря без належного балансу інтересів; хоча наведена постанова ухвалена щодо іншого предмета спору, її висновки щодо стандарту пропорційності та обов`язку суду мотивувати «справедливий баланс» є релевантними для оцінки обмежувальних заходів, які істотно впливають на майнову сферу відповідача.

У доповненні до апеляційної скарги відповідач просить врахувати такі аргументи:
- позивач не надав доказів неможливості виконання рішення без вжиття заходів забезпечення позову, доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, направлених на ускладнення в подальшому виконання можливого рішення суду, а суд, за відсутності будь-яких доказів, в основу оскаржуваної ухвали поклав необґрунтовані припущення позивача та, в порушення ст.141 ГПК України, без дослідження майнового стану позивача та можливості в останнього відшкодувати збитки, спричинені забезпеченням позову, не навів наявності чи відсутності підстав для застосування зустрічного забезпечення;
- заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб;
- особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову; достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову;
- обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову, доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 74 ГПК України, крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести адекватність заходу забезпечення позову;
- обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову; з урахуванням загальних вимог, передбачених ст.74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову;
- у заяві про забезпечення позову позивач не навів жодних обґрунтувань необхідності застосування заходу забезпечення позову, з огляду на достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а також не надав жодного доказу на підтвердження необхідності застосування заходу забезпечення позову, а відтак суд безпідставно обмежив права відповідача на розпорядження належним йому майном та коштами;
- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 визначила, що забезпечення позову не може бути автоматичним і має застосовуватися лише за наявності обґрунтованої загрози невиконання рішення, а суд зобов`язаний перевірити співрозмірність заходу з позовними вимогами та наслідками його невжиття.

У доповненні до апеляційної скарги відповідач просив також зупинити дію оскарженої ухвали. 
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено повноважень апеляційного суду на зупинення дії ухвали суду першої інстанції. Відповідно до ч.5 ст.262 ГПК України якщо апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Натомість, ухвала набирає законної сили з негайно після її оголошення.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Вжиття заходів забезпечення позову (за наявності достатніх підстав) є невід`ємним елементом досягнення завдань господарського судочинства, інакше реальний захист порушених прав позивача та їх відновлення можуть стати недосяжними чи істотно ускладнитися.
Відповідно до ч.2 ст.136 ГПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Статтею 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову можуть вживатися лише за умов, визначених статтею 136 ГПК України, а саме, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи не поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії з відповідним їх підтвердженням. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
У цьому спорі, в межах справи №914/1875/16 про банкрутство ТзОВ фірма «Гетьман», банкрут в особі ліквідатора (арбітражного керуючого Солдаткіна І.В.) звернувся до суду з позовом до відповідача ( ОСОБА_1 ) - переможця аукціону з продажу майна банкрута, який згодом було визнано недійсним, про стягнення 6 848 100,00 грн. на підставі ст.1213 ЦК України у відшкодування вартості майна, яке неможливо повернути банкруту.
Позовні вимоги обґрунтовано такими обставинами:
- ТзОВ фірма «Гетьман» на праві власності належало нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення, загальною площею 77,4 кв.м. (приміщення позначені цифрами 1, 2, 3, 4, 5, 6 які розташовані на першому поверсі), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
- 01.12.2017 відбулися відкриті торги (аукціон) з продажу майна банкрута, переможцем торгів визначено ОСОБА_1 , з яким за результатами аукціону укладено договір купівлі-продажу б/н від 01.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І. та зареєстрований за № 6269;
- 05.07.2023 постановою Верховного Суду у справі №914/1875/16 про банкрутство ТзОВ фірма «Гетьман» визнано недійсними результати аукціону з продажу майна банкрута, який відбувся 01.12.2017, та визнано недійсним договір купівлі-продажу б/н, укладений між ТзОВ фірма «Гетьман» та ОСОБА_1 за результатами проведення аукціону від 01.12.2017 із продажу майна банкрута (лот № 1);
- станом на 05.07.2023 ОСОБА_1 вже здійснив подальше відчуження нерухомого майна, а саме: 
1) право власності на об`єкт №1 (нежитлові приміщення, загальною площею 77,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ) набув ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2017, укладеного з ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І. та зареєстрованого за №6409; згодом право власності на це об`єкт набув ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2019, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І. та зареєстрованим за №3110; 10.11.2025 право власності на об`єкт знову набув ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Василюк В.М. та зареєстр. за № 7165; тобто, станом на дату подання позову власником майна №1 є ОСОБА_2 ;
2) право власності на об`єкт №2 (нежитлові приміщення загальною площею 90,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ) набув ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2017, укладеного з ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І. та зареєстрованого за № 6407; згодом право власності на цей об`єкт набула ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2019, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу округу Попович Ю.О та зареєстрованого за № 3278; станом на дату подання позову власником майна №2 є ОСОБА_4 ;
- 06.02.2024 ТзОВ фірма «Гетьман» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до ОСОБА_3 про витребування на користь банкрута нерухомого майна (нежитлових приміщень, загальною площею 77,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ) (справа №914/1875/16(914/347/24); 
- рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 у справі №914/1875/16(914/347/24), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025, задоволено позов та витребувано у ОСОБА_3 на користь ТзОВ фірма «Гетьман» нерухоме майно;
- постановою Верховного Суду від 14.08.2025 скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 у справі № 914/1875/16(914/347/24) та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог; 
- також 06.02.2024 ТзОВ фірма «Гетьман» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до ОСОБА_4 про витребування на користь банкрута нерухомого майна (нежитлового приміщення, загальною площею 90,2 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 ) (справа №№914/1875/16 (914/348/24);
- рішенням Господарського суду Львівської області від 18.10.2024 у справі №914/1875/16(914/348/24), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025, задоволено позов та витребувано у ОСОБА_4 на користь ТзОВ фірма «Гетьман» нерухоме майно;
- постановою Верховного Суду від 14.08.2025 скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 188.10.2024 у справі № 914/1875/16(914/348/24) та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог; 
- Верховний Суд у вказаних справах дійшов висновку, що позбавлення права власності відповідача з тих підстав, що вибуття майна позивача відбулося у зв`язку з порушенням третіми особами вимог закону під час його продажу на аукціоні буде суперечити статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а змушення відповідача шукати шляхи відновлення свого права покладе на цю особу індивідуальний та надмірний тягар;
- таким чином, щодо двох об`єктів нерухомого майна, які вибули із власності ТзОВ фірма «Гетьман» на підставі недійсного правочину, винесено остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, яким відмовлено у витребування такого майна від останніх набувачів майна.
Обґрунтовуючи правові підстави позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили 05.07.2023, договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного з переможцем аукціону з продажу майна банкрута, визнано недійсним, однак наслідки недійсності правочину безпосередньо вказаним судовим рішенням не застосовувались, позивач вважає, що у відповідача виник обов`язок повернути позивачу майно, отримане за цим договором.
Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Позивач вважає, що враховуючи безпідставне заволодіння відповідачем двома об`єктами нерухомого майна на підставі недійсного правочину, та неможливість повернення такого майна позивачу, з огляду на його подальше відчуження третій особі, у відповідача виник обов`язок відшкодувати вартість (ринкову) майна, що визначена на момент розгляду судом справи.
Обґрунтовуючи ціну позову, ліквідатор банкрута зазначив, що ринкова вартість нерухомого майна, яка підлягає відшкодуванню, визначена на підставі висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТзОВ «Гарант Експертиза» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №102/2025 від 04.12.2025) та становить 6 848 100,00 грн.
Відтак предметом ініційованого ліквідатором банкрута спору, є відшкодування переможцем аукціону вартості придбаного ним у 2017 році нерухомого майна банкрута у зв`язку з тим, що судовим рішенням від 05.07.2023 результати аукціону з продажу майна банкрута визнано недійсними та, відповідно, визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна.
При цьому, неможливість повернення майна, набутого за недійсним договором купівлі-продажу, обґрунтовано тим, що таке майно станом на 05.07.2023 переможець аукціону вже відчужив на користь інших осіб, а у задоволенні позовів банкрута до останніх набувачів було відмовлено у зв`язку з тим, що вибуття майна позивача відбулося у зв`язку з порушенням третіми особами вимог закону під час його продажу на аукціоні буде суперечити статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а змушення відповідача шукати шляхи відновлення свого права покладе на цю особу індивідуальний та надмірний тягар.
Разом з позовною заявою ліквідатор банкрута подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом; а також шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності (тимчасове обмеження права на відчуження/розпорядження майном, без обмеження/ позбавлення права користування ним).
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові активи в межах ціни позову, позивач обґрунтовує посиланням на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, відповідно до якої у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, позивач обґрунтовує тим, що у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Позивач зазначив, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 належить на праві власності таке майно:
1) РНОНМ 2704483846060, житловий будинок, загальною площею 234 кв.м, розташований за адресою : АДРЕСА_4 - перебуває в іпотеці АТ «Таскомбанк»;
2) РНОНМ 2527302246060, земельна ділянка кадастровий номер 4623686400:01:006:1828, загальною площею 0.1017 га - перебуває в іпотеці АТ «Таскомбанк»;
3) РНОНМ 2567556346100, земельна ділянка, кадастровий номер 4624583300:02:000:0094, загальною площею 0.04 га, адреса : Львівська обл., Стрийський р., тг Сколівська, ціна нерухомого майна, встановлена у договорі: 35984,00 грн; 
4) РНОНМ 2558336546060, земельна ділянка кадастровий номер 4623685500:03:002:0403, загальною площею 0.0493 га, ціна нерухомого майна, встановлена у договорі: 152 500,00 грн.;
5) РНОНМ 2522655446060, земельна ділянка кадастровий номер 4623685500:03:002:0258, загальною площею 0.0486 га, ціна нерухомого майна, встановлена у договорі: 160 500,00 грн; 
6) РНОНМ 1827417080000, машиномісце № 40, загальною площею 13.9 кв.м., адреса : АДРЕСА_5 , ціна нерухомого майна, встановлена у договорі: 250 000,00 грн;
7) РНОНМ 546196146101, автостоянка №19, загальною площею 18 кв.м., адреса : АДРЕСА_6 , ціна нерухомого майна, встановлена у договорі (станом на 2014 рік - 106 722,00 грн).
На підтвердження цих відомостей до позовної заяви додано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №458036896 від 23.12.2.2025.
Позивач зазначає, що загальна вартість нерухомого майна, за рахунок якого можливе стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів відповідача, становить 705 706,00 грн., тобто не перевищує ціну позову.
Додатково позивач звернув увагу, на те, що в іншому судовому спорі відповідач отримав вимогу від ОСОБА_2 про відшкодування вартості придбаного у нього нерухомого майна в розмірі близько 15 млн грн., що створює для позивача додаткові загрози неможливості виконання майбутнього судового рішення.
Застосовуючи заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майна відповідача, суд першої інстанції врахував правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, відповідно до якої у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.12.2023 у справі №917/805/23, від 11.10.2023 у справі №916/409/21, від 15.09.2023 у справі №916/2359/23, від 08.08.2023 у справі №922/1344/23, від 27.04.2023 у справі №916/3686/22, від 22.04.2024 у справі №922/3929/23, що свідчить про усталеність судової практики з цього питання.
Слід зазначити, що виконуючи ухвалу суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. 
При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до вказаної норми повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», в силу якої виконавець також може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. 
Відповідне також не виключає зняття виконавцем такого арешту на підставі повідомлення боржника за умови отримання документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.  
Отже, захист прав відповідача у разі накладення арешту на кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, здійснюється або у спосіб повернення банком постанови виконавця без виконання, або у спосіб зняття такого арешту, зокрема, і по факту доведення боржником обставин того, що рахунок, на кошти на якому накладено арешт, має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Вчинення таких дій відбувається на стадії виконання заходів забезпечення позову, на якій (стадії) виконавець перед накладенням арешту на банківські рахунки зобов`язаний пересвідчитись у відсутності спеціального режиму їх використання або відсутності заборон щодо арешту коштів, що перебувають на цьому рахунку.
Слід наголосити, що накладення арешту має відбуватися лише в межах суми грошових коштів, за рахунок яких можна буде задовольнити вимоги кредитора (позивача за первісним позовом), а наведені норми забезпечують боржнику (скаржнику) можливість використання грошових коштів, що знаходяться на рахунках зі спеціальним режимом використання.
Таким чином, слід відхилити доводи апелянта про, те що накладення арешту на грошові кошти є непропорційним обмеженням майнових прав відповідача та фактично підміняє собою розгляд спору по суті. 
Внаслідок арешту грошові кошти та майно залишаються у власності відповідача, проте знерухомлюються (обмежується лише можливість розпорядження ними) з метою недопущення їх виведення з рахунків боржника чи відчуження ним й уникнення виконання останнім судового рішення у майбутньому. У такий спосіб грошові кошти залишаються у володінні та користуванні відповідача, а можливість розпоряджатися ними тимчасово обмежується виключно щодо частини коштів, якої стосується спір (постанови Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21, від 11.12.2023 у справі №904/1934/23, від 16.09.2024 у справі №927/997/23).
Відсутність доказів вчинення таких дій не позбавляє правової підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки загроза неефективного виконання майбутнього рішення випливає не лише з наявності фактів відчуження, а також з наявності у відповідача за первісним позовом реальної, не обмеженої законом можливості вільно розпоряджатися своїми активами до моменту набрання рішенням законної сили, а відтак і беззаперечної можливості відчуження ними такого майна (постанова Верховного Суду від 07.07.2025 у справі №904/659/25).
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що у резолютивній частині оскарженої ухвали вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення ухвали про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать ОСОБА_1 в межах ціни позову у розмірі 6848100 грн. 00 коп., а також накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 в межах ціни позову у розмірі 6848100 грн. 00 коп.
Однак накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те, і на інше - у повній сумі спору (по 6848100 грн. 00 коп.), матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що також суперечить наведеним вимогам процесуального законодавства щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вжиття заходів забезпечення позову, однак, не врахувавши вимог щодо співмірності таких заходів (або неналежно конкретизувавши вжиті заходи забезпечення позову), дійшов помилкового висновку про накладення арешту і на грошові кошти в межах загальної ціни позову, і на майно відповідача у такому ж обсязі, фактично арештував грошові кошти і майно на загальну суму, що удвічі перевищує ціну позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним у цьому випадку є вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту грошові кошти та майно відповідача у межах заявленої ціни позову.
Відповідно до ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відтак вимоги апеляційної скарги відповідача підлягають частковому задоволенню, а оскаржувану ухвалу слід скасувати в частині накладення арешту на майно відповідача та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу, в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 б/н від 20.01.2026 (вх. №01-05/193/26 від 20.01.2026) - задовольнити частково.
2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.01.2026 скасувати про забезпечення позову у справі №914/1875/16 (914/130/26) скасувати в частині п.п.2.2 п.2 резолютивної частини.
3. Прийняти в цій частині нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову у справі №914/1875/16 (914/130/26) шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів.
4. В решті ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.01.2026 скасувати про забезпечення позову у справі №914/1875/16 (914/130/26) - залишити без змін.

Стягувач:  	Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Гетьман" вул. Миколайчука, буд. 22, м. Львів, 79059 ідентифікаційний код юридичної особи 22366581	
Боржник:  	ОСОБА_1  АДРЕСА_7  РНОКПП НОМЕР_1 	

Постанова є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню у відповідності до вимог ч.1 ст.144 ГПК України.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» постанова дійсна для пред`явлення до виконання протягом 3 (трьох років).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повну постанову складено 18.05.2026.

Головуючий суддя Желік М.Б. 

суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.