ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року   Справа № 924/1261/23 (924/1046/25) 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Саврій В.А. ,  суддя Миханюк М.В. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників:
позивача: Семенов С.В. (в режимі відеоконференції)
відповідача: не з`явився
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної академії аграрних наук України та заяву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Побережної- ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 (суддя Заярнюк І.В., повний текст рішення складено 26.02.2026) 
у справі № 924/1261/23 (924/1046/25)
за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" 
до Національної академії аграрних наук України
про визнання незаконним та скасування наказу №310-К від 08.09.2025р. 

(в межах справи № 924/1261/23 про банкрутство Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України")

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги; процесуальні дії у справі.
У жовтні 2025 року до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" до Національної академії аграрних наук України про визнання незаконним та скасування наказу №310-К від 08.09.2025р. "Про покладення виконання обов`язків директора".
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 позов задоволено; скасовано наказ Національної академії аграрних наук України від 08.09.2025 № 310-К "Про покладення виконання обов`язків директора"; стягнути з Національної академії аграрних наук України на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" 3 028 грн витрат по оплаті судового збору; ухвалено видати наказ.
Останнє мотивоване тим, що ухвалою Господарського суд Хмельницької області від 11.06.2025 залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 по справі №924/1261/23, виконання обов`язків директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" покладено на розпорядника майна арбітражного керуючого Луценка Романа Олександровича. Оскільки орган управління майном боржника не наділений повноваженнями скасовувати або змінювати заходи, застосовані Господарським судом у межах справи про банкрутство, видання наказу № 310-К фактично суперечить ухвалі суду від 11.06.2025, яка набрала законної сили. Тому позовна вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в повному обсязі та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2026, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної академії аграрних наук України на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 у справі № 924/1261/23 (924/1046/25).
17.03.2026 на адресу апеляційного господарського суду надійшла заява від особи, яка не брала участі у справі - Побережної- ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги Національної академії аграрних наук України на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 у справі № 924/1261/23 (924/1046/25).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026, серед іншого, приєднано заяву ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі) до апеляційної скарги Національної академії аграрних наук України на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 у справі № 924/1261/23 (924/1046/25).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026, серед іншого, розгляд апеляційної скарги та заяви призначено на "30" квітня 2026 р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №4.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.04.2026, серед іншого, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 та відкладено розгляд апеляційної скарги на "14" травня 2026 р. о 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 4.
Безпосередньо перед судовим засіданням 14.05.2026 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду через систему ЄСІТС надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Василика В.В. про відкладення розгляду справи.
В обґрунтування вказаного клопотання зазначається, що єдиний уповноважений представник НААН - адвокат Василик В.В., який обізнаний з матеріалами справи, не має змоги взяти участь у судовому засіданні 14.05.2026 у зв`язку з перебуванням на лікуванні та тимчасовою непрацездатністю у період з 14.05.2026 до 16.05.2026, що підтверджується відповідними доказами, доданими до клопотання.
У судовому засіданні 14.05.2026 під час вирішення судом клопотання про відкладення розгляду справи присутній представник позивача поклався на розсуд суду.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ст. 56 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво), або через представника.
Згідно з ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи лише у разі, якщо повідомлені учасником справи причини неявки будуть визнані судом поважними.
Колегія суддів апеляційної інстанції, порадившись на місці, ухвалила - відмовити у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне:
Установлений ч. 2 ст. 273 ГПК України строк розгляду апеляційних скарг у цій справі сплив 13.05.2026, явка учасників справи в судове засідання не визнавалась обов`язковою, учасники справи мали достатньо часу для письмового висловлення своїх правових позицій. 
Зазначені представником у клопотанні обставини не позбавляли останнього можливості висловити свої пояснення у письмовому вигляді, як і не позбавляли відповідача, як учасника провадження, можливості скористатись правом юридичної особи взяти участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво), або через іншого уповноваженого представника. Діюче законодавство не обмежує учасників провадження у праві мати певну (необхідну для належного забезпечення участі у судовій справі) кількість представників, а не лише одного. 
Зокрема, суд звертає увагу, що це вже вдруге клопотання про відкладення розгляду справи олдного і того ж представника відповідача, і його задоволення порушить баланс інтересів сторін та право іншої сторони на розгляд справи впродовж розумного строку, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору чи певного процесуального питання у відповідному судовому засіданні. 
За умовами ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що всі учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та явка сторін обов`язковою не визнавалась, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду апеляційної скарги за наведених обставин.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено права та інтереси особи, яку не було залучено до участі у справі, а саме ОСОБА_2 , на яку спірним наказом було покладено виконання обов`язків директора ДП "ДГ "Проскурівка". На думку скаржника, скасовуючи спірний наказ, суд фактично вирішив питання щодо її прав та інтересів, однак не залучив її до участі у справі, що відповідно до п.4 ч.3 ст.277 ГПК України є підставою для скасування рішення.
Крім того, у скарзі вказується, що спір у цій справі не підлягав розгляду в межах провадження про банкрутство, оскільки не є майновим спором, спором щодо вимог до боржника, спором про визнання недійсним правочину чи спором про поновлення на роботі посадових осіб боржника у розумінні ч.2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства. У зв`язку з цим заявник посилається на порушення судом першої інстанції положень ч.2 ст.7 КУзПБ та ч.1, 2 ст.11 ГПК України.
Також у доводах зазначається, що спірний наказ не порушує прав та інтересів ДП "ДГ "Проскурівка", а відтак підприємство не є належним позивачем у справі. На думку заявника, ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 11.06.2025 виконання обов`язків директора було покладено саме на арбітражного керуючого Луценка Р.О., а тому у разі порушення його прав право на звернення до суду належало безпосередньо арбітражному керуючому, а не підприємству. У цьому контексті вказується, що суд першої інстанції не врахував положення ст.2 та ст.45 ГПК України щодо належності позивача, а також правові висновки Верховного Суду щодо відмови у позові у разі звернення неналежного позивача.
Окремо наголошується на відсутності у матеріалах справи доказів незаконності спірного наказу. Апелянт зазначає, що ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 11.06.2025 не встановлено жодних прав чи обов`язків Національної академії аграрних наук України у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим посилання суду першої інстанції на обов`язковість судових рішень є безпідставним. На переконання скаржника, наказ не змінює та не скасовує заходів забезпечення вимог кредиторів у справі про банкрутство, а також не доведено, що його прийняття призвело до усунення арбітражного керуючого від виконання повноважень чи створило перешкоди для його діяльності.
Скаржник додатково підкреслює, що ухвала від 11.06.2025 має персоніфікований характер і стосується припинення повноважень саме ОСОБА_3 , щодо якого були встановлені відповідні порушення. Водночас жодних обмежень щодо повноважень Національної академії аграрних наук України як органу управління майном боржника не встановлено ні ухвалою суду, ні нормами КУзПБ. На цій підставі зазначається, що на стадії розпорядження майном Кодекс України з процедур банкрутства не передбачає припинення повноважень органу управління боржника, а отже Академія не була позбавлена права призначати інших осіб на посаду керівника, якщо вони не є тотожними раніше відстороненому керівнику. При цьому посилається на ст.59 КУзПБ, відповідно до якої повноваження органів управління припиняються лише з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.
З огляду на викладене, Національна академія аграрних наук України просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Також, до апеляційної скарги приєдналася ОСОБА_2 , яка зазначає, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 у справі №924/1261/23 (924/1046/25) стосується її прав та інтересів, оскільки оскаржуваним судовим актом скасовано наказ, яким на неї було покладено виконання обов`язків директора ДП "Дослідне господарство "Проскурівка". Заявниця підтримує доводи скаржника, вважає рішення незаконним та просить його скасувати з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
У поданому відзиві ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла НААН України" заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивач зазначає, що доводи щодо порушення прав та інтересів Побережної-Лоборчук О.В. є безпідставними, оскільки предметом спору була виключно правомірність прийняття наказу №310-к від 08.09.2025, а не встановлення прав чи обов`язків зазначеної особи. Суд першої інстанції не надавав оцінки її діям і не визначав жодних юридичних наслідків щодо неї, а можливий вплив рішення має лише похідний характер. Також звертається увага, що клопотань про її залучення до участі у справі на стадії розгляду не заявлялося.
Щодо доводів про порушення ч. 2 ст. 7 КУзПБ зазначається, що спір безпосередньо стосується управління боржником у процедурі банкрутства, впливає на господарську діяльність та інтереси кредиторів, а тому правомірно розглядався в межах відповідної справи. Позивач посилається на ст.40 КУзПБ, відповідно до якої господарський суд має право припиняти повноваження виконавчого органу боржника та покладати їх на розпорядника майна, а також на обов`язковість судових рішень, які діють до їх зміни або скасування.
Крім того, заперечується теза щодо неналежності позивача: наголошується, що спір стосується порядку управління підприємством-боржником, а отже зачіпає його безпосередньо, а не лише арбітражного керуючого, у зв`язку з чим саме підприємство є належним позивачем.
Зокрема, позивач вважає безпідставними доводи апелянта щодо правомірності спірного наказу. На думку останнього, ухвала Господарського суду Хмельницької області від 11.06.2025, якою припинено повноваження керівника підприємства та покладено виконання обов`язків директора на арбітражного керуючого Луценка Р.О., є чинною, не скасованою та обов`язковою до виконання. У зв`язку з цим прийняття НААН України наказу про призначення іншої особи виконуючим обов`язки директора суперечить встановленому судом порядку управління боржником та порушує вимоги Кодексу України з процедур банкрутства. Стосовно доводів апелянта про відсутність у суду повноважень на скасування спірного наказу позивач зазначає, що перелік способів захисту, визначений ч.2 ст.16 ЦК України, не є вичерпним. 
Підсумовуючи, у відзиві вказано, що скасування наказу є належним способом захисту, оскільки він безпосередньо втручається у порядок управління боржником у процедурі банкрутства. 

У судовому засіданні 14.05.2026 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві, та просив оскаржуване рішення залишити без змін.
Інші учасники в судове засідання не з`явились.
Заслухавши суддю-доповідачку, присутнього у судовому засіданні представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами та визначені відповідно до них правовідносини.
07.12.2023 до Господарського суду Хмельницької області надійшла заява Головного управління ДПС у Хмельницькій області, м. Хмельницький до Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Проскурівка про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Ухвалою суду від 11.12.2023 прийнято заяву Головного управління ДПС у Хмельницькій області, м. Хмельницький до Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Проскурівка про відкриття провадження у справі про банкрутство до розгляду та призначено підготовче засідання по справі.
Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 13.05.2024. відкрито провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Проскурівка, введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Луценка Р.О.
Ухвалою Господарського суд Хмельницької області від 11.06.2025 залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 по справі № 924/1261/23, виконання обов`язків директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" покладено на розпорядника майна арбітражного керуючого Луценка Романа Олександровича.
Наказом Національної академії аграрних наук України №310-к від 08.09.2025 "Про покладення виконання обов`язків директора" покладено обов`язки директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" на заступника директора Побережну-Лоборчук Олену Володимирівну. 
Позивач не погоджуючись із прийнятим Наказом Національної академії аграрних наук України №310-к від 08.09.2025, звернувся до суду із цим позовом.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи.
Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає таке.
Щодо прав, інтересів та обов`язків Побережної-Лоборчук Олени Володимирівни у цій справі, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.
Таким чином, господарський процесуальний кодекс України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.
У відповідності до статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Законом встановлено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності. Частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України містить перелік суб`єктів, право на звернення яких до господарського суду є обмеженим. Це означає, що право на звернення до господарського суду повинно бути прямо передбачене законодавчими актами України.
Відповідно до частини 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
За змістом частини 1 статті 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Зазначеною правовою нормою визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Якщо скаржник зазначає лише про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або зазначає (констатує) лише, що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги по суті.
Водночас судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи як третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушено та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 17 травня 2018 року у справі № 904/5618/17, від 12 вересня 2019 року у справі № 905/947/18, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18.
З`ясовуючи питання процесуального статусу особи, яка приєдналася до апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у цій справі вказана особа, не будучи залученою до участі у справі в суді першої інстанції, звернулася не з самостійною апеляційною скаргою, а скористалася правом, передбаченим статтею 265 ГПК України.
З огляду на приписи статті 254 та частини 2 статті 265 ГПК України, суд вважає за необхідне зазначити, що заява про приєднання до апеляційної скарги за своєю правовою природою є формою підтримки апеляційного перегляду рішення суду. 
Оскільки право на таке приєднання належить, зокрема, особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, процесуальне становище такої особи в межах розгляду цієї заяви фактично ототожнюється з положенням особи, яка подає самостійну скаргу.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, предметом спору у цій справі є скасування наказу, яким на ОСОБА_2 було покладено виконання обов`язків директора підприємства.
Відтак внаслідок прийнятого рішення було припинено права та обов`язки ОСОБА_2 , що випливають із скасованого судом наказу Національної академії аграрних наук України від 08.09.2025 №310-К.
За результатами з`ясування наявності правового зв`язку між заявницею та предметом спору у цій справі, колегія суддів виснує, що рішення у справі № 924/1261/23 (924/1046/25) безпосередньо стосується прав, інтереси та обов`язків заявниці Побережної- ОСОБА_1 . 
При цьому, такий зв`язок є очевидним та безумовним, оскільки оскаржуваним Наказом Національної академії аграрних наук № 310-к від 08.09.2025 покладено виконання обов`язків директора ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" на заступника директора ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" Побережну- ОСОБА_1 з 08.09.2025 до призначення директора у встановленому законом порядку. 
Проте, господарським судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зазначених обставин досліджено не було.
У зв`язку з викладеним, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 .
В силу пункту 4 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 у справі № 924/1261/23 (924/1046/25) підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з одночасним ухваленням нового рішення.
По суті спору колегія суддів зазначає наступне. 
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції ч. 2 ст. 7 КУзПБ та відсутності порушення прав позивача спірним наказом.
Статтею 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Кодексу України з процедур банкрутства, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
Частинами першою, другою статті 7 КУзПБ передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 
Згідно з ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, майнові та інші спори, пов`язані з боржником, підлягають розгляду в межах справи про банкрутство. 
Отже, Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України Господарські суди розглядають спори, що виникають з корпоративних відносин.
Як встановлено судами, спір стосується управління державним підприємством у процедурі банкрутства та безпосередньо впливає на здійснення господарської діяльності боржника та інтереси кредиторів.
Частиною 2 ст. 40 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено право Господарського суду припинити повноваження виконавчого органу боржника та покласти їх виконання на розпорядника майна.
Відповідно до ч. 4 ст. 40 Кодексу України з процедур банкрутства заходи щодо забезпечення вимог кредиторів діють до їх скасування або зміни Господарським судом.
Оскільки судами встановлено, що процедура розпорядження майном триває. Заходи забезпечення вимог кредиторів не скасовані. Повноваження розпорядника майна, як в.о. ОСОБА_4 , директора не припинені. 
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання.
Орган управління майном боржника не наділений повноваженнями скасовувати або змінювати заходи, застосовані Господарським судом у межах справи про банкрутство.
Видання наказу № 310-К фактично суперечить ухвалі суду від 11.06.2025, яка набрала законної сили.
Отже, твердження апелянта про непідвідомчість спору у межах справи про банкрутство також є помилковим, адже спір безпосередньо стосується порядку управління боржником у процедурі розпорядження майном, що прямо охоплюється положеннями ч. 2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства. Видання наказу про зміну виконуючого обов`язки директора за наявності чинної ухвали суду про покладення цих повноважень на арбітражного керуючого безпосередньо втручається у встановлений судом порядок управління боржником.
Не заслуговують на увагу й доводи щодо неналежності позивача, оскільки саме ДП "ДГ "Проскурівка" є суб`єктом, щодо якого безпосередньо виник спір про управління та реалізацію господарської діяльності. 
Згідно зі ст. 45 Господарського процесуального кодексу України позивачем є особа, яка звертається до суду за захистом своїх прав та інтересів. У даному випадку таким суб`єктом є саме ДП "ДГ "Проскурівка", права якого порушені внаслідок видання оскаржуваного наказу. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 56 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свої органи або представника.
Арбітражний керуючий у цьому випадку діє як особа, яка виконує повноваження керівника підприємства, а не як самостійний носій спірного матеріального права, тому звернення підприємства до суду є належним і процесуально допустимим.
Щодо доводів скаржника про відсутність протиправності спірного наказу.
Згідно з п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. 
Згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Говорячи про стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслюється необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. 
Законодавством покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Також Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошували на тому, що певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/2).
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. 
У постанові Верховного Суду від 15.11.2019 у справі № 909/887/18 зазначено, що сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належних до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, або стверджує про обставини і посилається при цьому на доказ існування цих обставин.
Варто зазначити, що видання Національною академією аграрних наук України наказу № 310-к від 08.09.2025 відбулося за умов чинності ухвали Господарського суду Хмельницької області від 11.06.2025, яка є обов`язковою до виконання відповідно до Конституції України та норм Кодексу України з процедур банкрутства. Встановлений судом порядок управління боржником підлягає безумовному дотриманню всіма учасниками правовідносин, у тому числі органом управління майном боржника, який не наділений повноваженнями змінювати чи ігнорувати такий порядок поза межами визначеної законом процедури.
Разом із тим, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували правомірність прийняття спірного наказу або спростовували встановлені судом першої інстанції обставини щодо його суперечності визначеному судом порядку управління боржником.
З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що спірний наказ суперечить обов`язковому судовому рішенню та нормам КУзПБ, у зв`язку з чим підстави для висновку про його правомірність відсутні, а тому висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду у їх сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності таких висновків, позаяк ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та неправильній оцінці характеру спірних правовідносин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Як встановлено ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
У справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що: "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.88).
ЄСПЛ послідовно наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
За змістом усталеної практики ЄСПЛ (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п. 48 Рішення ЄСПЛ у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення у справах "Проніна проти України", заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006, та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що у цій постанові надано належну правову оцінку всім істотним доводам та аргументам учасників справи, які мають значення для правильного вирішення спору, тоді як інші доводи обґрунтовано відхилені як такі, що не впливають на висновки суду.
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З урахуванням вищевикладеного, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України, рішення Господарського суду Хмельницької від 17.02.2026 у справі № 924/1261/23 (924/1046/25) підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Відтак, доводи апеляційної скарги Національної академії аграрних наук України є частково обґрунтованими, відповідно апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат.
Враховуючи скасування оскаржуваного судового рішення, у відповідності до ч. 14 ст. 129 ГПК України, суд апеляційної інстанції здійснює наступний розподіл судових витрат.
Керуючись ст. 129 ГПК України та беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги з підстав порушення місцевим господарським судом лише норм процесуального права, а також ухвалення апеляційним господарським судом рішення про задоволення позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у цій справі слід покласти на відповідача - Національну академію аграрних наук України; а витрати по сплаті судового збору за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги покладаються на Побережну-Лоборчук Олену Володимирівну.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національної академії аграрних наук України та заяву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Побережної-Лоборчук Олени Володимирівни задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.02.2026 у справі № 924/1261/23 (924/1046/25) скасувати.
3. Ухвалити нове рішення.
Позов задовольнити.
Скасувати наказ Національної академії аграрних наук України (м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка Михайла, буд. 9, код ЄДРПОУ 00024360) від 08.09.2025р. №310-К "Про покладення виконання обов`язків директора".
Стягнути з Національної академії аграрних наук України (м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка Михайла, буд. 9, код ЄДРПОУ 00024360) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України" (Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Проскурівка, код ЄДРПОУ 00846429) 3 028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.) витрат по оплаті судового збору.
4. Господарському суду Хмельницької області на виконання цієї постанови видати наказ.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
6. Справу № 924/1261/23 (924/1046/25) повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складено "20" травня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Миханюк М.В.