ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4356/26 Справа № 191/5885/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Усенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Конюшко Денис Борисович, на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025 року, у складі судді Костеленко Я.Ю., по справі № 191/5885/24 за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, – 

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся через суд з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та просив стягнути з відповідача на свою користь 539203,17 грн матеріальної шкоди, 3200 грн франшизи та судові витрати у справі, обґрунтовуючи це тим, що 17 вересня 2024 року сталася ДТП за участю автомобілю Ford Transit, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який, внаслідок порушення ПДР скоїв зіткнення з автомобілем марки «Toyota Camry», д.р.н. НОМЕР_2 , власником якого є позивач. Внаслідок ДТП транспортний засіб позивача зазнав механічних пошкоджень. Вина ОСОБА_1 встановлена постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року.
Задля встановлення розміру матеріальної шкоди, на замовлення позивача судовим експертом Пилипенком О.С. складено висновок по судовій автотоварознавчій експертизі щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ №138С24 від 17 жовтня 2024 року, де вартість матеріальної шкоди встановлено у розмірі 696 003,17 грн.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ СК “ПЗУ Україна”, до якої звернувся позивач з повідомленням про ДТП та виплатою страхового відшкодування. 05 листопада 2024 року страхова компанія перерахувала на користь позивача страхову виплату у розмірі 156 800 грн, де страховий ліміт встановлений у розмірі 160 000 грн.
Оскільки повний розмір матеріальної шкоди не покритий страховою виплатою, позивач вважає, що саме винною у ДТП особою, якою є відповідач у справі, має бути відшкодовано різницю матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль між встановленим розміром матеріальної шкоди за висновком експерта та виплаченим розміром страхового відшкодування.
Позивач також зазначає, що відповідач запрошувався як на огляд пошкодженого автомобіля, так і повідомлявся про розмір матеріальної шкоди, завданої ним при ДТП майну позивача, однак такі запрошення та повідомлення позивача відповідачем були проігноровані, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених майнових прав (а.с.1-5).
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 539203,17 грн, франшизу у розмірі 3200 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 4339,23 грн та правову допомогу в розмірі 12000 грн (а.с.90-92).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріальну шкоду у вигляді різниці між виплаченою страховою сумою та загальним розміром матеріального збитку, встановленого висновком експерта, наданим позивачем, належить стягнути з відповідача, як з винної у ДТП особи, враховуючи, що страхова компанія виконала свій обов`язок з виплати страхового відшкодування повністю. 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Конюшка Д.Б. у січні 2026 року засобами поштового зв`язку звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.100-104), зазначивши, що судом першої інстанції не взято до уваги, що у підготовче провадження у справі проводилось у декількох засіданнях та призначалось тричі, до одного з яких 01 травня 2025 року відповідач особисто з`явився та подав клопотання про відкладення справи. Суд першої інстанції відклав проведення підготовчого засідання на 09 липня 2025 року, куди відповідач не з`явився, однак, судом першої інстанції було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 26 вересня 2025 року, саме після якого відповідач і реалізував своє право на правову допомогу. На прохання представника відповідача повернутись до стадії підготовчого провадження, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання, що, на думку скаржника, порушило його процесуальні права на подання клопотань, заперечень. Саме через відсутність можливості відповідача у призначенні судової автотоварознавчої експертизи задля встановлення дійсного розміру матеріально шкоди, суд першої інстанції безпідставно заснував рішення у справі на наданому позивачем висновку експерта, який виконаний з низкою порушень та не відповідає вимогам Методики, що ставить під сумнів його повноту, об`єктивність та достовірність та що не може бути належним доказом у справі. Разом з цим скаржник наголошує, що позивачем не надано доказів проведення відновлювального ремонту автомобіля, щоб можливо було включати суму ПДВ до розміру відшкодування, як це зазначено у висновку експерта. Факт відновлення автомобіля передбачає визначення розміру матеріальної шкоди для відповідача як різниця між вартістю автомобіля до ДТП та після нього, що значно зменшує розмір відшкодування для відповідача. 
Позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, в системі “Електронний суд” через свого представника — адвоката Сєдова М.В. у березні 2026 року подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, законним та відповідає фактичним обставинам справи, а доводи скаржника є надуманими. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін та відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «Toyota Camry», д.р.н. НОМЕР_2 .
Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем Ford Transit, д.н.з. НОМЕР_1 , визнано винним у скоєнні ДТП 17 вересня 2024 року у м. Дніпрі по вул.Набережна Заводська-вул.Павлова та який порушив вимоги п.16.6 ПДР.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року залишено без змін постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП застрахована у ПрАТ СК “ПЗУ Україна” відповідно до договору №ЕР.221294766 від 03 червня 2024 року. Ліміт страхової відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю становить 320 000 грн, за шкоду, заподіяну майну — 160 000 грн, розмір франшизи становить 3200 грн.
27 вересня 2024 року на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом з описом вкладення направлено повідомлення про проведення огляду пошкодженого транспортного засобу «Toyota Camry», д.р.н. НОМЕР_2 , представником комісара страхової компанії ПрАТ СК “ПЗУ Україна” із залученням додаткового сертифікованого експерта, яке призначалось на 01 жовтня 2024 року з адресою: м. Дніпро, Узвіз Кодацький, 89, бокс 66.  
17 жовтня 2024 року судовим експертом складено висновок за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №138с24, де матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля «Toyota Camry», д.р.н. НОМЕР_2 , складає 696 003,17 грн.
05 листопада 2024 року ПрАТ СК “ПЗУ Україна” здійснено перерахування страхового відшкодування в сумі 156 800 грн на карту позивача № НОМЕР_4 .
Задовольняючи повністю позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи та застосував матеріальні норми права, які регулюють спірні правовідносини.
Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що в силу ст. 1192 ЦК України, ст. 6,12,21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідальність за відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, лежить на відповідачеві, який судовими рішеннями визнаний винним у вчиненні ДТП, як і вірно зазначено, що, з урахуванням виплати страхового відшкодування у межах страхового ліміту, непокрита сума шкоди відшкодовується винною у ДТП особою та у розмірі, що становить різницю між визначеним розміром матеріальної шкоди, за висновком експерта, та фактично виплаченою сумою страхового відшкодування.
Колегія суддів наголошує, що зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У відповідності до положень ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. 
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Така оцінка проводиться в порядку, передбаченому «Методикою товарознавчою експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092.
Колегія суддів наголошує, що відповідач, будучи достеменно обізнаним про вчинення ним ДТП та будучи запрошеним на огляд пошкодженого автомобіля, мав безпосередньо можливість заперечувати проти встановлених експертом пошкоджень, визначення ринкової вартості автомобіля до ДТП та інших встановлених вихідних даних для визначення розміру матеріального збитку. Разом з цим, відкидаючи доводи скаржника, колегія суддів відзначає, що, будучи застрахованим у ПрАТ СК “ПЗУ Україна”, особисто мав можливість отримати відомості про визначення розміру матеріального збитку, внести рецензію на такий визначений у висновку розмір шкоди, чим не скористався. За цих обставин доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у вигляді відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів, призначення експертизи у справі, колегія суддів відхиляє. 
Разом з цим колегія суддів наголошує і на тому, що скаржник не скористався своїми процесуальними правами в підготовчому засідання, що проводилось судом першої інстанції, та не заявляв клопотань у передбаченим процесуальним законом спосіб, про що вірно було зазначено в ухвалах суду першої інстанції.
Колегія суддів наголошує, що доводи скаржника щодо порушення експертом вимог Методики при складанні висновку про визначення вартості матеріального збитку не містять жодного доказу на спростування правомірності застосування даних у цьому висновку. 
Таким чином, враховуючи доведеність повного покриття збитків страховою компанією в межах страхового ліміту, як і доведеність позивачем розміру матеріального збитку, якого він зазнав при ДТП, скоєного винними діями відповідача, що не покритий страховою компанією, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що відшкодуванню з боку відповідача підлягає різниця між встановленим висновком експерта розміром матеріальної шкоди та виплаченою сумою страхового відшкодування, що становить 539 203,17 грн, а також франшиза у розмірі 3200 грн, як це передбачено ст.12 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1,ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Інші доводи скаржників не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Конюшко Денис Борисович — залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025 року —  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “26” травня 2026 року.
Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року. 

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О.Макаров