Справа № 211/3588/26
Провадження № 2/211/4006/26

РІШЕННЯ
іменем України

05 червня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючої судді – Ніколенко Д.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -
встановив:
позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 29 400,00 грн недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2022-2025 роки. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона працює провідником пасажирського вагону у виробничому підрозділі «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». У 2022-2025 роках позивачці не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, яка нараховується до щорічної тарифної відпустки, не дивлячись на її заяви про виплату. АТ «Укрзалізниця» проігнорувало п.п. 1.3., 3.1.13. Колективного договору Криворізької пасажирської вагонної дільниці, не надало матеріальну допомогу на оздоровлення, яка має складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. У зв`язку з чим, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав.
Ухвалою суду від 06.04.2026 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 24.04.2026 до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» скеровано відзив на позовну заяву. Представник відповідача Луценко С.А. заперечував проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.
Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 наказом від 08.09.1995 № 1018 прийнята провідником пасажирського вагону у виробничому підрозділі «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Пунктом 3.1.13. Колективного договору на 2011 рік, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом, реєстраційний № 33/11 від 21.04.2011, зі змінами та доповненнями, який є чинним станом на час виникнення спірних правових відносин, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Відповідно до спільної Постанови про внесення змін до Колективного договору між адміністрацією Криворізької пасажирської вагонної дільниці та трудовим колективом на 2011 рік, реєстраційний № П-24 від 31.01.2018, постановлено викласти пункт 3.1.13. у новій редакції та встановити розмір матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 100% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
У період з 29.12.2022 по 11.01.2023, з 28.12.2023 по 20.01.2024, з 27.11.2024 по 20.12.2024, з 30.12.2025 по 22.01.2026 позивачці надавалась щорічна тарифна відпустка.
Відповідно до пункту 3.1.13. Колективного договору до кожної заяви про надання чергової щорічної відпустки ОСОБА_1 писалась заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Проте матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2025 роки підприємством, на якому працює позивачка, виплачена так і не була.
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно з статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
За положеннями статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Згідно пункту 1.3. Колективного договору зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дільниці, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва і профкому, а всі інші - на конференції трудового колективу.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№2136-IX від 15.03.2022), на який посилається Відповідач, як на підставу для призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки прийнято 15.03.2022, а набрав чинності 24.03.2022.
14.03.2022 правлінням АТ «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 прийнято рішення про призупинення, зокрема, п. 1.1.4. інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в які входить матеріальна допомога.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №211/7338/23, визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4. протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Відповідач вказує, що ним законно призупинено виплати та рішення правління законне, звертає увагу суду на те, що, приймаючи за погодженням Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України рішення від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), правління АТ «Укрзалізниця» не керувалося ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», посилання на дану норму, як в проєкті рішення, так і у самому рішенні правління відсутнє. Рішення про призупинення виплати матеріальної допомоги є спільним рішенням роботодавця та працівників, направленим на стабілізацію роботи Товариства та забезпечення мінімально необхідних соціальних гарантій працівників в умовах воєнного стану.
Крім того, 27.06.2024 правлінням АТ «Укрзалізниця» прийнято рішення (протокол № Ц-82/39 Ком.т.), згідно п. 9 якого підпункт 1.1.4. п. 1.1. рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втратив чинність з 01.07.2024.
З огляду на викладене, після 01.07.2024 підстав для призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідача відпали.
Зокрема, пунктом 1.2. рішення від 27.06.2024 (протокол № Ц-82/39 Ком.т.) визначено «здійснювати нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками – 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). Виплату матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювати згідно з наказами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, за письмовою заявою працівників, які безперервно пропрацювали а АТ «Укрзалізниця» шість і більше місяців, при виході працівника у щорічну відпустку (тривалість якої становить не менше 14 календарних днів) один раз на календарний рік в межах одного облікового періоду відпустки.
Проте АТ «Укрзалізниця» акцентує увагу суду, як на підставу для відмови в задоволенні позову, на таке.
Згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 в справі № 440/14216/23, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.
В умовах отримання фінансування з резервного фонду державного бюджету відповідач не може довільно тлумачити норми, застосовувати їх за аналогією, на власний розсуд розширювати перелік підстав для нарахування матеріальної допомоги, додаткової матеріальної допомоги, допомоги на оздоровлення та спрямовувати кошти державного бюджету на такі виплати.
Приписами статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
У свою чергу, АТ «Укрзалізниця» у пункту 4 рішенні від 27.06.2024 (протокол № Ц-82/39 Ком.т.) визначено наступне: «Можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» та особам, які перебували в трудових правовідносинах з АТ «Укрзалізниця» під час дії рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), матеріальної допомог» на оздоровлення, за період з 24.02.2022 року до 30.06.2024, в розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій і їх структурних (виробничих) підрозділів, визначати окремими рішеннями правління на кожен рік. При цьому можливість та умови таких виплат за 2022 рік визначити не пізніше грудня 2024».
У пункту 7 зазначено: «Регіональним філіям, філіям та їх структурним підрозділам (виробничим) підрозділам передбачити виплати згідно з підпунктами 1.2. пункту 1 та пункту 4 цього рішення в оперативних планах згідно з Порядком формування та виконання консолідованого оперативного плану руху грошових коштів АТ «Укрзалізниця», затвердженим рішенням правління від 10.09.2020 (протокол № Ц-45/75 Ком.т.), зі змінами, та надавати до Департаменту казначейства заявки на оплату в рамках затверджених показників».
Ураховуючи викладене, приймаючи до уваги заперечення Акціонерного товариства «Українська залізниця», викладене представником відповідача у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, лише в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, так як питання щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за цей рік мало бути вирішено відповідачем не пізніше грудня 2024 року, проте доказів виконання пункту 7 рішення від 27.06.2024 (протокол № Ц-82/39 Ком.т.) суду не надано.
Згідно пункту 3.1.13 Колективного договору між адміністрацією Криворізької пасажирської вагонної дільниця та трудовим колективом на 2011 рік, реєстраційний № П-24 від 31.01.2018, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік становитиме 6 700,00 грн (мінімальний розмір заробітної плати). Вказаний розмір матеріальної допомоги підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2025 роки – відмовити з огляду на передчасність звернення позивача до суду за захистом свої прав.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 331,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд-
ухвалив:
позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5,) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у сумі 6 700 (шість тисяч сімсот) гривень 00 копійок.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складене 05 червня 2026 року.

Суддя        Д.М. Ніколенко