КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 756/11950/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5759/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Майбоженко А.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 18.01.2025-100002362 від 18.01.2025 в розмірі 16 800,00 грн, з яких сума заборгованості по тілу кредиту станом на дату подання позовної заяви складає 8 000,00 грн, по процентам - 5 040,00 грн, неустойці у розмірі 3 760 грн, а також витрати зі сплати судового збору.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №18.01.2025-100002362, за умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти в сумі 8 000,00 грн., строком на140 днів, зі сплатою процентів та комісії за користування кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач свої обов`язки за вказаним договором належним чином не виконав, не сплачував щомісячні платежі за кредитом та проценти за користування кредитом.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач, станом на 07.08.2025, з урахуванням сплат у розмірі 6 320,00 грн. має заборгованість у загальному розмірі 16 800,00 грн. 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.11.2025 позов ТОВ «Споживчий центр» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №18.01.2025-100002362 від 18.01.2025, 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту; 5 040 (п`ять тисяч сорок) гривень 00 копійок - заборгованості за нарахованими процентами; 1 865 (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять) гривень 24 копійок - сплаченого судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач зазначає різні суми боргу, зокрема 19222,40 грн в особистому кабінеті, 32000,00 грн у телефоних дзвінках, 16800,00 грн у довідці від 23.07.2025, 16 000,00 грн - у позові до суду, 18 000,00 грн озвучено представником у судовому засіданні.
Зазначає, що з боку відповідача був присутній психологічний тиск, маніпуляції та введення в оману.
Вказує, що суд неправильно визначив графік платежів, зокрема позивач вказав графік: кожні 14 днів, інколи кожні 7 днів, усі платежі припадали на пятницю, що створювало системний ризик прострочки. Апелянт зазначає, що в рішенні суду вказано про порушення відповідачем щомісячного графіка платежів, хоча такого графіка не передбачалося. У зв`язку з цим вважає, що суд розглянув інший договір, ніж той, що був фактично укладений сторонами.
Посилається на те, що платіж у розмірі 2 800,00 грн фактично не здійснювався, однак позивач врахував його у розрахунку заборгованості. Зазначає, що суд визнав відсутність квитанції про сплату зазначеного платежу, проте одночасно використав розрахунок позивача при визначенні суми боргу. На думку апелянта, він намагався здійснити платіж у розмірі 1 460,00 грн, однак платіж не був проведений через технічний збій у системі позивача. У подальшому, як стверджує скаржник, позивач безпідставно збільшив суму обов`язкового платежу спочатку до 2 800,00 грн, а згодом до 8 000,00 грн.
Вказує, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є належним та допустимим доказом у справі. Зазначає, що позивач не надав жодних чеків, квитанцій, банківських виписок чи інших документів, які б підтверджували перерахування та зарахування коштів, а також повного тексту кредитного договору, підтвердження накладення електронного підпису та документів, які б підтверджували умови нарахування процентів. На думку апелянта, єдиним документом, на який посилався позивач, був внутрішній файл (розрахунок), складений самим позивачем, який не є первинним обліковим документом.
Посилається на те, що суд неправильно витлумачив його пояснення, дійшовши висновку про визнання ним факту сплати 9 120,00 грн. Зазначає, що наведені ним відомості щодо зазначеної суми були відтворенням даних із таблиці, поданої позивачем, виключно з метою демонстрації її нелогічності та суперечливості, а не підтвердженням факту здійснення відповідних платежів.
Також вказує, що ненадання позивачем повного тексту кредитного договору є істотним порушенням, яке, на його думку, є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та ч. 1 статті 369 ЦПК України.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 18.01.2025-100002362.
Відповідач підписав пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), заявку на отримання кредиту та підтвердив укладення кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Під час укладення кредитного договору позичальник пройшов ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку України.
Кредитний договір складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки та підтвердження укладення кредитного договору, які містять погоджені сторонами істотні умови кредитування.
Відповідно до умов кредитного договору відповідачу надано кредит у розмірі 8 000,00 грн строком на 140 днів з дати його надання, з кінцевою датою повернення кредиту 06.06.2025. Продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування договором не передбачалося.
Умовами договору визначено, що процентна ставка «Стандарт» є фіксованою та становить 1 % за кожен день користування кредитом протягом перших семи чергових періодів користування кредитом, а процентна ставка «Економ» є фіксованою та становить 0,5 % за кожен день користування кредитом у наступних чергових періодах. Крім того, договором передбачено комісію за надання кредиту у розмірі 400,00 грн та комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 400,00 грн у кожному з трьох чергових періодів, наступних за першим черговим періодом.
Згідно з пунктом 3.1 договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернути кредит, сплатити проценти та комісії. Відповідно до пункту 3.2 договору кредит надано для задоволення потреб, не пов`язаних із підприємницькою чи незалежною професійною діяльністю.
Відповідно до пункту 4.1 договору кредитні кошти підлягали перерахуванню на платіжну картку позичальника № НОМЕР_1 .
На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позивачем надано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 31-0408 від 04.08.2025, відповідно до якого на підставі договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 18.01.2025 о 20:32:26 було успішно перераховано 8 000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 628157316, із призначенням платежу: «Видача за договором кредиту № 18.01.2025-100002362».
Згідно з пунктом 6.1 договору відповідач зобов`язався забезпечити своєчасне повернення кредиту, сплату процентів та комісій у строки, визначені договором і графіком платежів.
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано довідку-розрахунок, відповідно до якої станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становила 16 800,00 грн, з яких: 8 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5 040,00 грн - заборгованість за процентами та 3 760,00 грн - неустойка.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 8 000 грн, що підтверджується наявними у справі доказами, тоді як відповідач належних та допустимих доказів повного виконання взятих на себе зобов`язань не надав. При цьому суд врахував наведений позивачем розрахунок заборгованості та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування ним, відмовивши у стягненні неустойки з огляду на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з положеннями частин першої, другої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
У відповідності до статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України та частиною першою статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі статті 8 вищевказаного Закону, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 10.01.2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Відповідно до статей 76, 81, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що мають значення для справи; кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З аналізу наявних у матеріалах справи доказів убачається, що кредитний договір № 18.01.2025-100002362 був укладений між сторонами в електронній формі з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Пропозиція про укладення кредитного договору, заявка до договору та акцепт позичальника містять істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту, строк користування ним, дату повернення, розмір процентних ставок, порядок нарахування процентів, графік платежів та порядок виконання зобов`язань. Відповідач, використавши одноразовий ідентифікатор Е338, підтвердив прийняття пропозиції кредитодавця та погодився з умовами договору, що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору у належній письмовій, електронній формі.
Колегія суддів враховує, що у заявці до кредитного договору зазначено реквізити електронного платіжного засобу відповідача № НОМЕР_1, на який підлягали перерахуванню кредитні кошти. Факт перерахування кредиту підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 31-0408 від 04.08.2025, відповідно до якого 18.01.2025 о 20:32:26 на платіжну картку № НОМЕР_2 було успішно перераховано 8 000,00 грн із призначенням платежу: «Видача за договором кредиту № 18.01.2025-100002362». Таким чином, позивач виконав свій обов`язок за кредитним договором щодо надання відповідачу кредитних коштів.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що відповідач у визначені договором строки кредит у повному обсязі не повернув та проценти за користування кредитом не сплатив. Поданий позивачем розрахунок заборгованості узгоджується з умовами кредитного договору, заявкою, а також враховує часткові платежі відповідача, які зменшили розмір заявленої до стягнення заборгованості. Доказів повного виконання зобов`язань за кредитним договором або доказів, які б спростовували розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами, відповідачем не надано.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 000,00 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 5 040,00 грн. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні неустойки у розмірі 3 760,00 грн, у зв`язку з чим предметом апеляційного перегляду є правильність висновків суду щодо стягнення основної заборгованості та процентів.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки твердження апелянта про зазначення позивачем різних сум заборгованості, здійснення щодо нього психологічного тиску, маніпуляцій та введення в оману не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути покладені в основу висновку про незаконність оскаржуваного рішення. 
Посилання на невідповідність графіка платежів умовам договору також є безпідставними, оскільки судом досліджувався саме кредитний договір № 18.01.2025-100002362 від 18.01.2025 разом із його невід`ємними складовими, які містять погоджені сторонами умови кредитування та порядок виконання зобов`язань. При цьому окремі формулювання, використані судом першої інстанції при викладенні обставин справи, не свідчать про дослідження іншого договору чи неправильне встановлення змісту правовідносин сторін.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо платежу у розмірі 2 800,00 грн та нібито технічного збою під час спроби здійснення платежу у розмірі 1 460,00 грн, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачем не надано. Навпаки, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів сплати 2 800,00 грн та врахував лише ті платежі, які підтверджувалися матеріалами справи та були включені до розрахунку позивача.
Також колегія суддів відхиляє доводи про неналежність та недопустимість розрахунку заборгованості. Як убачається з матеріалів справи, висновки суду ґрунтуються не лише на довідці-розрахунку, а на сукупності доказів, зокрема кредитному договорі, заявці, підтвердженні його укладення шляхом використання одноразового ідентифікатора, документах щодо ідентифікації позичальника та листі ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування 18.01.2025 кредитних коштів у сумі 8 000,00 грн на платіжну картку відповідача. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що ТОВ «Споживчий Центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема, надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. 
Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що він узгоджується з умовами кредитного договору. Так, відповідачу було надано кредит у розмірі 8 000,00 грн строком на 140 днів - з 18.01.2025 до 06.06.2025, а проценти у сумі 5 040,00 грн нараховані саме за період користування кредитом у межах строку дії договору. Отже, підстав вважати, що розрахунок процентів здійснено всупереч умовам кредитного договору, колегія суддів не вбачає.
Посилання апелянта на те, що суд неправильно витлумачив його пояснення щодо сплати 9 120,00 грн, не впливають на правильність ухваленого рішення, оскільки суд першої інстанції не визнав доведеним факт сплати зазначеної суми та виходив із тих платежів, які підтверджувалися матеріалами справи. 
Так само безпідставними є доводи про ненадання повного тексту кредитного договору, оскільки наявні у справі електронні документи, що складають кредитний договір, містять усі істотні умови кредитування, дозволяють встановити зміст погоджених сторонами прав та обов`язків і були достатніми для вирішення спору по суті. 
При цьому апелянт не надав власного контррозрахунку заборгованості, який би свідчив про інший розмір основного боргу чи процентів за користування кредитом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11.11.2025 підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Оскільки колегія суддів не задовольняє апеляційну скаргу  ОСОБА_1 то перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 268, 369, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Суддя-доповідач 
Судді