Дата документу 16.06.2026 Справа № 335/3840/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/1478/26 Головуючий у 1-й інстанції: Сиротенко В.К.
Є.У.№ 335/3840/26     Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів: Полякова О.З.,
Трофимової Д.А., 
секретар: Волчанова І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» – адвоката Сластнікової Людмили Вадимівни на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2026 року ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» звернулося до районного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 11500 грн. 
Ухвалою від 16.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.
01.05.2026 через систему «Електронний суд» позивач звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів забезпечення позову у цивільній справі №335/3840/26 за позовом ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» до ОСОБА_1 та накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ "АКЦЕНТ-БАНК", а також на рахунках в інших банківських та фінансових установах, у межах суми фактично отриманого Відповідачем тіла кредиту — 2 500 грн. 
В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову зпосилається на те, що невжиття вказаного заходу унеможливе виконати судове рішення.
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» про забезпечення позову.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» – адвокат Сластнікової Л.Вподало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Калачика В.В., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі дійсно виник спір щодо невиконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення кредитних коштів, які останній отримав за договором про надання споживчого кредиту №1410159 від 01.04.2024 строком на 360 днів, але як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, в обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках відповідача у межах суми тіла кредиту 2500 грн., не здійснення не погашення кредитної заборгованості, не може свідчити про намір відповідача ухилятися від виконання майбутнього рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
У пп.1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Частиною 3 ст.150 ЦПК України визначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Крім того, при забезпечені позову мають бути враховані та взяті до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
За обставинами справи, предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором № 1410159 від 01.04.2024 строком на 360 днів, розмір тіла кредиту 2500 грн. 
В заяві про забезпечення позову ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» просив накласти арешт на грошові кошти на рахунок відповідача у межах суми тіла кредиту 2500 грн., з урахуванням стягнення кредиту.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та між ними виник спір щодо невиконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення кредитних коштів, які останній отримав за договором про надання споживчого кредиту №1410159 від 01.04.2024 строком на 360 днів.
В обгрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що для необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках відповідача у межах суми тіла кредиту 2500 грн, що відповідач не здійснював погашення кредитної заборгованості, що, на його думку, може свідчити про його намір ухилятися від виконання майбутнього рішення суду.
Проте, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки доводи позивача про непогашення боргу за кредитним договором, жодним чином не підтверджують наявність у відповідача наміру ухилятися від виконання рішення суду у вказаній справі чи створити умови за яких його виконання та ефективний захист порушених прав позивача будуть значно утрудненими чи неможливими.
Заявник не зазначив жодних доказів, що свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб може зробити неможливим ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду, враховуючи заявлений до стягнення розмір заборгованості та суму боргу за тілом кредиту, у межах якої позивач просить накласти арешт на грошові кошти на банківських рахунках відповідача.
Позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у обраний ним спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Наявність спору про стягнення заборгованості не є достатньою підставою для накладення арешту на грошові кошти. 
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі. 
Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.
Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: О.З. Поляков
Д.А. Трофимова