ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/5018/24  Номер провадження 22-ц/814/2279/26	Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат Маліченко М.А.
представник відповідача - адвокат Корольов І.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Маліченка Максима Анатолійовича 

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2026 року, ухвалене суддею Стрюк Л. І., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 – адвоката Маліченка Максима Анатолійовича до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої адміністративним правопорушенням, -

В С Т А Н О В И В:

12.11.2024 представник ОСОБА_1 – адвокат Маліченко М.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої адміністративним правопорушенням, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.04.2024 о 09.30 год ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 , образливо чіплялася до ОСОБА_1 та нанесла йому один удар шматком шиферу в область передпліччя, чим спричинила тілесні ушкодження, у зв`язку із чим позивачем було викликано на місце події працівників поліції та бригаду швидкої медичної допомоги. Крім того, позивачем до поліції була подана заява про вчинене кримінальне правопорушення, яка була прийнята, але відповідне кримінальне провадження за такою заявою не реєструвалося. Замість цього, працівниками поліції відносно відповідача було складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення, а саме про те, що відповідач порушила громадський порядок і спокій громадян, тобто вчинила дрібне хуліганство, адміністративна відповідальність за яке передбачена ст. 173 КУпАП. Під час розгляду у Полтавському районному суді Полтавської області справи про адміністративне правопорушення №545/2021/24 відносно відповідача, останню постановою від 16.05.2024 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та відповідно до ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності та застосовано усне зауваження. Постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24 ніким не оскаржувалася та набрала законної сили 27.05.2024. При цьому, розгляд справи про адміністративне правопорушення №545/2021/24 відбувався без участі потерпілої особи, яким є позивач, у зв`язку із чим останній був позбавлений можливості надати свої пояснення щодо ступеня тяжкості вчиненого відповідачем адміністративного правопорушення та негативних наслідків для його здоров`я від протиправних дій відповідача відносно нього. У зв`язку із нанесенням відповідачем тілесних ушкоджень позивачу, що потягло за собою у подальшому суттєве погіршення здоров`я позивача, останньому була заподіяна моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 300 000 грн, для отримання відшкодування якої у судовому порядку позивач вирішив звернутися до суду.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої адміністративним правопорушенням – відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт вчинення дрібного хуліганства щодо позивача, яке є малозначним та не потягло тяжких наслідків, не свідчить про безумовне заподіяння йому моральної шкоди. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок нанесення удару ОСОБА_2 та спричиненням у результаті таких дій тілесних ушкоджень, оскільки постанова суду від 16.05.2024 не є належним доказом у цій частині. Будь-які інші докази, що підтверджують факт нанесення ОСОБА_2 удару ОСОБА_1 та спричинення йому внаслідок цього тілесних ушкоджень, у матеріалах справи відсутні. Надані ОСОБА_1 медичні документи не доводять наявності причинного зв`язку між вчиненим ОСОБА_2 адміністративним правопорушеннями та діагностованими у відповідача захворюваннями. При цьому, суд першої інстанції зауважив, що сам по собі факт притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення дрібного хуліганства щодо позивача є належним способом відшкодування за порушення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Маліченко М.А., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, щофакт заподіяння позивачу тілесних ушкоджень внаслідок завдання йому відповідачем одного удару шматком шиферу в область передпліччя був встановлений Полтавським районним судом Полтавської області під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №554/2021/24. З урахуванням положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24 була обов`язковою для суду першої інстанції у частині того, чи мали місце дії щодо нанесення позивачу одного удару шматком шиферу в область передпліччя та чи вчинені такі дії відповідачем. Проте, суд першої інстанції, вирішуючи питання про преюдиційність постанови у справі про адміністративне правопорушення, зробив помилковий висновок, що постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24 є обов`язковою для врахування лише в частині того, що факт дрібного хуліганства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , яке виразилося в образливому чіплянні, мали місцем та вчинені вони саме цією особою. При цьому, суд першої інстанції безпідставно не врахував той факт, що дрібне хуліганство відповідача щодо позивача полягало не лише в образливому чіплянні, а й у нанесенні одного удару шифером в область передпліччя, чим спричинила позивачу тілесні ушкодження. Саме сукупність протиправних дій у вигляді образливого чіпляння та нанесення одного удару шифером становили собі об`єктивну сторону хуліганства, за вчинення якого відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності. У той же час, суд першої інстанції самостійно вдався до аналізу змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та поставив під сумнів правильність кваліфікації судом у справі про адміністративне правопорушення №545/2021/24 дій відповідача щодо нанесення удару шифером як дрібного хуліганства, оскільки такі дії, нібито, не охоплюються змістом об`єктивної сторони ст. 173 КУпАП. Зазначається, що суд першої інстанції не дотримався вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, оскільки постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24 мала преюдиційне значення при розгляді справи №545/5018/24 щодо факту заподіяння позивачу тілесних ушкоджень. Отже, з урахуванням викладеного, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що постанова суду від 16.05.2024 не є належним доказом факту заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок нанесення удару ОСОБА_2 та спричиненням у результаті таких дій тілесних ушкоджень. Постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24 підтверджує як факт протиправності діяння відповідача щодо позивача, так і наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди. При цьому, вже сам факт вчинення відповідачем відносно позивача адміністративного правопорушення у вигляді хуліганства, що виразилось в образливому чіплянні та нанесенні одного удару шифером в область передпліччя, свідчить про заподіяння останньому моральної шкоди і з урахуванням характеру вчиненого діяння така моральна шкода виразилась у моральних та фізичних стражданнях, яких зазнав позивач внаслідок отримання тілесного ушкодження від відповідача, як під час нанесення відповідачем удару, так і в подальшому, зважаючи на наявність негативних наслідків у вигляді порушення функціонування нервів пошкодженої руки; у порушенні звичного способу життя, у зв`язку із необхідністю витрачати час на проходження медичних оглядів та лікування у медичних закладах. Копія постанови Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24 підтверджує, що удар нанесений був саме відповідачем; довідка №4379 підтверджує ту обставину, що одразу після нанесення позивачу удару він звернувся за отриманням медичної допомоги; протокол електроміографічного обстеження та консультаційний висновок лікаря-невролога від 14.06.2024 підтверджують наявність негативних наслідків від отриманого позивачем удару, у вигляді порушення роботи нервів пошкодженої руки. Таким чином, позивачем було доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди внаслідок нанесення удару відповідача та спричиненням у результаті таких дій тілесних ушкоджень, тому висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції про недоведеність вказаних фактів, не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Корольов І.М. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, та відповідно до ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності, застосувавши усне зауваження (а.с. 6). Як вбачається зі змісту постанови, 06.04.2024 о 09.30 год ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 , образливо чіплялася та нанесла ОСОБА_1 один удар шматком шиферу в область передпліччя, чим спричинила тілесні ушкодження, внаслідок чого порушила громадський порядок і спокій громадян, тобто вчинила дрібне хуліганство.

Постанова набрала законної сили 05.12.2025. 

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу виникнення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, посилається на постанову у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні дрібного хуліганства (ст. 173 КУпАП).

Як вбачається зі змісту постанови суду від 16.05.2024, об`єктивна сторона вчиненого ОСОБА_2 діяння виразилася у тому, що вона образливо чіплялася та нанесла ОСОБА_1 один удар шматком шиферу в область передпліччя, чим спричинила тілесні ушкодження.

З аналізу змісту об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП вбачається, що образливе чіпляння до громадян - це докучлива поведінка, пов`язана з діями щодо ображання, які зневажають честь і гідність людини та утискають чию-небудь волю у грубій, розв`язній манері.

Нанесення удару, що спричинив тілесні ушкодження, змістом об`єктивної сторони ст. 173 КУпАП не охоплюється, оскільки є предметом розгляду в порядку кримінального судочинства. Окрім того, у постанові від 16.05.2024 не зазначено, які саме тілесні ушкодження спричинені ОСОБА_1 внаслідок удару, якого ступеня тяжкості та якими доказами ці обставини підтверджуються.

Вирішуючи питання щодо преюдиційного значення постанови суду від 16.05.2024, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення дрібного хуліганства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , яке виразилося в образливому чіплянні, мали місце та вчинені вони саме цією особою.

Разом з тим, у зазначеній постанові суддя, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи ОСОБА_2 , ступеню її вини, того, що правопорушення не потягло за собою тяжких наслідків, звільнив ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Отже, сам по собі факт вчинення дрібного хуліганства щодо позивача, яке є малозначним та не потягло тяжких наслідків, не свідчить про безумовне заподіяння йому моральної шкоди.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок нанесення удару ОСОБА_2 та спричиненням у результаті таких дій тілесних ушкоджень, оскільки постанова суду від 16.05.2024 не є належним доказом у цій частині.

Будь-які інші докази, що підтверджують факт нанесення ОСОБА_2 удару ОСОБА_1 та спричинення йому внаслідок цього тілесних ушкоджень, у матеріалах справи відсутні.

Надані ОСОБА_1 медичні документи не доводять наявності причинного зв`язку між вчиненим ОСОБА_2 адміністративним правопорушеннями та діагностованими у відповідача захворюваннями.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як зазначено в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Відповідно до статті 173 КУпАП дрібним хуліганством є нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян. Іншими словами, дрібним хуліганством визнаються дії, що не мають ознак кримінально караного хуліганства.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, у якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 300 000 грн, завданої адміністративним правопорушенням.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У разі вирішення спору судом, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц виснувала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12.07.2007).

Також Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №686/13212/19.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20 зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Також зазначено, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне.

Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22), постанова Верховного Суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20 (провадження №61-21130сво21).

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

З огляду на вказане, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу виникнення у відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди, посилається на постанову у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні дрібного хуліганства (ст. 173 КУпАП).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, згідно постанови Полтавського районного суду Полтавської області у справі №545/2021/24 від 16.05.2024 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, та відповідно до ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності, застосувавши усне зауваження. Постанова набрала законної сили 05.12.2025 (а.с. 6).

Як слідує із постанови від 16.05.2024, 06.04.2024 о 09.30 год ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 , образливо чіплялася та нанесла ОСОБА_1 один удар шматком шиферу в область передпліччя, чим спричинила тілесні ушкодження, внаслідок чого порушила громадський порядок і спокій громадян, тобто вчинила дрібне хуліганство.

Постановою Полтавського апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення від 05.12.2025 клопотання про поновлення строку адвоката Корольова І.М. – задоволено. Апеляційну скаргу адвоката Корольова І.М., подану в інтересах ОСОБА_2 – залишено без задоволення, а постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 – без змін (а.с. 94-95).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сам по собі факт вчинення дрібного хуліганства щодо позивача, яке є малозначним та не потягло тяжких наслідків, не свідчить про безумовне заподіяння йому моральної шкоди. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок нанесення удару ОСОБА_2 та спричиненням у результаті таких дій тілесних ушкоджень, оскільки постанова суду від 16.05.2024 не є належним доказом у цій частині. Будь-які інші докази, що підтверджують факт нанесення ОСОБА_2 удару ОСОБА_1 та спричинення йому внаслідок цього тілесних ушкоджень, у матеріалах справи відсутні. Надані ОСОБА_1 медичні документи не доводять наявності причинного зв`язку між вчиненим ОСОБА_2 адміністративним правопорушеннями та діагностованими у відповідача загальними захворюваннями.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції самостійно вдався до аналізу змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та поставив під сумнів правильність кваліфікації судом у справі про адміністративне правопорушення №545/2021/24 дій відповідача щодо нанесення удару шифером як дрібного хуліганства, оскільки такі дії, нібито, не охоплюються змістом об`єктивної сторони ст. 173 КУпАП, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції належним чином оцінив, з точки зору належності та достатності як доказу на підтвердження позовних вимог, постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24, зокрема звернув увагу на те, що постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2024 у справі №545/2021/24 є обов`язковою для врахування лише в частині того, що факт дрібного хуліганства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , яке виразилося в образливому чіплянні, мали місцем та вчинені вони саме цією особою.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, то ці доводи колегія суддів відхиляє, оскільки надані позивачем до позовної заяви медичні довідки підтверджують наявність у позивача стійкого хронічного тяжкого захворювання – цукрового діабету, наслідком якого є виявлені ускладення здоров`я позивача, в тому числі ураження довгих нервів верхніх кінцівок, обмеження руху кінцівок, біль у пальцях тощо. Позивач проходить тривале лікування відповідних ускладнень. Згідно заключень лікарів, такі наслідки є характерними для діабетичної сенсо-моторної поліневропатії. Проте, дані довідки жодним чином не підтверджують факт заподіяння відповідачем шкоди здоров`ю позивача та існування прямого наслідкового зв`язку між подіями 06.04.2024, на які посилається позивач, та наслідками хронічного захворювання, та не є належними та достатніми доказами на підтвердження того, що ці захворювання виникли внаслідок дій відповідача, які мали місце 06.04.2024.

Доводи апеляційної скарги про те, що на місце події 06.04.2024 викликалася бригада швидкої медичної допомоги, яка зафіксувала дані тілесні ушкодження, то ці доводи спростовуються наданими позивачем медичними документами, один з яких є квитанція про виклик бригади швидкої медичної допомоги, що датований 08.04.2024 о 8.15 год, тобто через два дні після події.

Встановивши, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем стосовно позивача протиправних дій, які мали місце 06.04.2024, факту, що внаслідок таких дій йому було завдано моральної шкоди, а також, відповідно, і факту наявності причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Маліченка Максима Анатолійовича – залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2026 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 04 травня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов