Справа № 127/19425/23 
Провадження №11-кп/801/146/2026 
Категорія: 319 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2026 року   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого у режимі
відеоконференції ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали у об`єднаному кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023020020000270 від 01.04.2023 та за № 12023020020001091 від 13.12.2023 за апеляційними скаргами із доповненнями прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_11 та апеляційною скаргою захисника ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025, яким 
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гнатків Томашпільського району Вінницької області, громадянина України, маючого на утриманні неповнолітню дитину, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі, із позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 1 (один) рік, із конфіскацією всього належного на праві власності майна
Вирішено питання із початком строку відбування покарання, заходом забезпечення кримінального провадження у вигляді домашнього арешту, процесуальними витратами, цивільним позовом та долею речових доказів.
В С Т А Н О В И В: 
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 ОСОБА_10 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України, за наступних обставин. 
ОСОБА_10 , 30.03.2023, у нічний час доби, (точного часу не встановлено) перебуваючи в кімнаті відпочинку №3 в хостелі, який розташований поряд із залізничним вокзалом м. Вінниці, що за адресою: м. Вінниця, площа Привокзальна, 1, з метою отримання доступу до банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_13 , та подальшої крадіжки грошових коштів, вирішив здійснити крадіжку банківської картки останнього.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення банківської картки, діючи умисно, з корисливих спонукань, ОСОБА_10 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання небезпечних наслідків, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, з поверхні столу поряд з ліжком, де спав ОСОБА_13 , викрав його банківську картку, емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк», № НОМЕР_1 , яка відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХП від 02.10.1992, п. 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи коштів в Україні» № 2346 III від 05.04.2001, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-Ш від 07.12.2000, Положення про міжбанківські розрахунки, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.10.1998 № 414, та примітки до ст. 358 КК України, є офіційним документом, оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, яка підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру, та видана повноважною особою юридичної особи з дотриманням визначеної законом форми та містить передбачені законом реквізити.
Після чого, ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та викраденою банківською карткою розпорядився на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_10 будучи обізнаним у тому, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалася, востаннє -Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», 30.03.2023 у нічний час доби (точного часу не встановлено), перебуваючи в кімнаті відпочинку № 3 в хостелі, який розташований поряд із залізничним вокзалом м. Вінниці, що за адресою: м. Вінниця, площа Привокзальна, 1, з метою отримання доступу до банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_13 , та подальшої крадіжки грошових коштів, незаконно заволодів банківською карткою останнього та, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання небезпечних наслідків, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, направився із викраденою банківською карткою до найближчого банкомату «ПриватБанк», що по проспекту Коцюбинського, буд. 4, в м. Вінниця.
Так, ОСОБА_10 , володіючи інформацією про персональний ідентифікаційний номер платіжної картки (пін-код), про який раніше дізнався від ОСОБА_13 , використовуючи викрадену банківську карту АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , реалізовуючи свій злочинний умисел, шляхом проведення двох банківських операцій зняття готівкових коштів у вказаному банкомат! о 05:03 та о 05:04 викрав з банківського рахунку ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 8 000 гривень та 6 000 гривень відповідно та в подальшому розпорядився ними на власний розсуд.
Своїми умисними, незаконними діями ОСОБА_10 завдав потерпілому ОСОБА_13 матеріальної шкоди на загальну суму 14 000 гривень.
Крім того, ОСОБА_10 будучи обізнаним у тому, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України від 06.11.2023 № 734/2023 на 90 діб, попередньо 30.03.2023 вчинивши кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний злочин проти власності.
Так, 05.12.2023 ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у вечірній час доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебували у попередньо подобово орендованій ОСОБА_10 квартирі, що за адресою: АДРЕСА_2 , де спільно вживали алкогольні напої.
Під час розлиття алкогольних напоїв ОСОБА_10 помітив у ОСОБА_14 мобільний телефон марки «Ulefone» моделі «Power Armor 14 Pro», у якому знаходились 2 сім-карти (які для потерпілого матеріальної цінності не становлять), після чого у останнього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.
У подальшому, ОСОБА_10 05.12.2023 близько 23 год. 00 хв., реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне заволодіння чужим майном, скориставшись тим, що ОСОБА_14 залишив свій мобільний телефон на кухонному столі у приміщенні вищевказаної квартири та пішов відпочивати до іншої кімнати, діючи з корисливим мотивом, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає та не зможе викрити, будучи підбурюваний жагою до легкої наживи, діючи таємно, повторно, шляхом вільного доступу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взяв зазначений мобільний телефон «Ulefone», належний ОСОБА_14 , та заховав його у одній із кімнат квартири, в подальшому розпорядившись викраденим на власний розсуд. 
Згідно з висновку експерта вартість мобільного телефону «Ulefone» моделі «Power Armor 14 Pro» на момент вчинення кримінального правопорушення складала 7 036 грн. 20 коп.
Своїми умисними діями ОСОБА_10 завдав ОСОБА_14 матеріальну шкоду на суму 7 036 грн. 20 коп.
Крім того, ОСОБА_10 будучи обізнаним у тому, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України від 06.11.2023 № 734/2023 на 90 діб, попередньо вчинивши кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний злочин.
Так, ОСОБА_10 , 06.12.2023, близько 02 год. 46 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в подобово орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо заволодівши мобільним телефоном марки «Ulefone», який належить ОСОБА_14 скориставшись тим, що ОСОБА_14 відпочиває у сусідній кімнаті квартири, завчасно володіючи інформацією про пін-код від мобільного додатку RB24, який знаходиться у даному мобільному телефоні «Ulefone», з метою подальшого отримання інформації щодо наявних грошових коштів на банківському рахунку ОСОБА_14 та здійснення системної операції переказу коштів, вирішив здійснити несанкціонований вхід до вказаного облікового запису «акаунту» ОСОБА_14 в мобільному додатку RB24, який являється системою, призначеною для дистанційного керування банківськими рахунками АТ «АБ «РАДАБАНК» у режимі реального часу (інтернет - банкінг), в тому числі електронними платежами, яка дозволяє користувачу здійснити платіжну' операцію за допомогою платіжного застосунку, а саме програмного забезпечення, та являється автоматизованою системою, що здійснює передачу розпоряджень банку про банківські операції, а також згідно Закону України «Про платіжні послуги» є програмно-технічним комплексом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою, а також згідно Законом України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» є мобільним платіжним інструментом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно - телекомунікаційній системах» - є інформаційною (автоматизованою) системою,
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на здійснення несанкціонованих дій у сфері інформаційних (автоматизованих) систем, ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, керуючись корисливим мотивом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, несанкціоновано втрутився в роботу інформаційних (автоматизованих) систем, що призвело до витоку інформації, а саме, без дозволу ОСОБА_14 , ввівши відповідний заздалегідь відомий йому пароль, таємно зайшов до програмного додатку АТ «АБ «РАДАБАНК», та, перевіривши суму залишку на банківському рахунку ОСОБА_14 грошових коштів, створивши у даному додатку підробний платіжний документ від імені користувача ОСОБА_14 на переказ грошових коштів у сумі 9000 грн. з карткового рахунку AT «АБ «РАДАБАНК» IBAN: НОМЕР_2 на банківську карту АТ «АКЦЕНТ-БАНК» № НОМЕР_3 , належну ОСОБА_16 , та перерахував вказану суму коштів на дану карту.
Крім того, ОСОБА_10 будучи обізнаним у тому, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України від 06.11.2023 № 734/2023 на 90 діб, попередньо вчинивши кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361 КК України, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний злочин проти власності.
Так, ОСОБА_10 , 06.12.2023 близько 02 год. 46 хв., перебуваючи в орендованій подобово квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо заволодівши мобільним телефоном марки «Ulefone» моделі «Power Armor 14 Pro», який належить ОСОБА_14 , скориставшись тим, що потерпілий відпочиває у сусідній кімнаті квартири, завчасно знаючи пін-код від вказаного мобільного телефону, вирішив здійснити несанкціонований вхід до облікового запису «акаунту» ОСОБА_14 та вчинити крадіжку грошових коштів ОСОБА_14 з його банківського рахунку AT «АБ «РАДАБАНК» № НОМЕР_2 .
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_10 , діючи умисно, таємно, повторно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, маючи умисел на незаконне збагачення грошовими коштами ОСОБА_14 , несанкціоновано втрутився в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, що призвело до витоку інформації, а саме, без дозволу ОСОБА_14 , ввівши відповідний заздалегідь відомий йому пароль, таємно зайшов до програмного додатку AT «АБ «РАДАБАНК» на попередньо викраденому мобільному телефоні, та, перевіривши суму залишку на банківському рахунку ОСОБА_14 грошових коштів, створивши у даному додатку підробний платіжний документ від імені користувача ОСОБА_14 на переказ грошових коштів у сумі 9000 грн. з карткового рахунку AT «АБ «РАДАБАНК» IBAN: НОМЕР_2 на банківську карту AT «АКЦЕНТ-БАНК» № НОМЕР_3 , належну ОСОБА_16 , перерахував вказану суму коштів на дану карту, після чого розпорядився ними на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_10 завдав ОСОБА_14 матеріальної шкоди на суму 9 000 грн.
Крім того, ОСОБА_10 , 06.12.2023 о 02 год. 46 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо заволодівши мобільним телефоном марки «Ulefone», який належить ОСОБА_14 , без дозволу ОСОБА_14 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вирішив здійснити підробку документу на переказ.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, таємно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за вказаною адресою, ОСОБА_10 , 06.12.2023 о 02 год. 46 хв., скориставшись тим, що ОСОБА_14 відпочиває в іншій кімнаті, неправомірно здійснивши вхід до «акаунту» мобільного додатку AT «АБ «РАДАБАНК», користувачем якого є ОСОБА_14 , на зазначеному попередньо викраденому мобільному телефоні, та незаконно увійшов до розділу управління банківськими картками вказаного додатку. Після чого, ОСОБА_10 , діючи з корисливим мотивом, умисно, о 02 год. 46 хв. підробив електронний платіжний документ - платіжне доручення, у якому зазначив завідомо недостовірні дані щодо наміру платника ОСОБА_14 з власного карткового рахунку IBAN: НОМЕР_2 AT «АБ «РАДАБАНК» здійснити перерахунок коштів в сумі 9000 грн. на банківську карту AT «АКЦЕНТ-БАНК» № НОМЕР_3 , належну ОСОБА_16 , та направив дане платіжне доручення до автоматизованої системи обробки інформації, чим здійснив підробку документу на переказ від імені ОСОБА_14 та використання підробленого документу на переказ з метою подальшого неправомірного отримання грошових коштів.
Крім того, ОСОБА_10 , попередньо 06.12.2023 вчинивши підробку документів на переказ грошових коштів, а саме платіжних інструкцій по рахунку ОСОБА_14 та несанкціоноване втручання в роботу інформаційно-комунікаційної системи, здійснивши вхід в обліковий запис до системи мобільного додатку AT «АБ «РАДАБАНК» ОСОБА_14 , отримавши несанкціонований доступ та контроль над банківським рахунком ОСОБА_14 , що призвело до витоку інформації про наявні грошові кошти на його банківському рахунку, шляхом попереднього викрадення мобільного телефону марки «Ulefone» моделі «Power Armor 14 Pro», належного ОСОБА_14 та використання даного телефону для доступу до системи мобільного додатку AT «АБ «РАДАБАНК», зокрема до банківського рахунку ОСОБА_14 , ОСОБА_10 06.12.2023 о 02 год. 46 хв. таємно, умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, перерахував грошові кошти в сумі 9000 грн. на банківську карту AT «АКЦЕНТ-БАНК» № НОМЕР_3 , належну ОСОБА_16 . У подальшому, 06.12.2023 приблизно у період часу з 02 год. 46 хв. до 04 год. 00 хв. ОСОБА_10 вирішив здійснити легалізацію майна, а саме грошових коштів в сумі 9 000 грн., одержаних злочинним шляхом, та вчинив фінансові операції з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння за наступних обставин.
Так, ОСОБА_10 06.12.2023 о 02 год. 46 хв., діючи умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою незаконного збагачення, перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , за допомогою попередньо викраденого мобільного телефону марки «Ulefone», належного ОСОБА_14 , підробив електронний платіжний документ - платіжне доручення, у якому зазначив завідомо недостовірні дані щодо наміру платника ОСОБА_14 з власного банківського рахунку IBAN: НОМЕР_2 АТ «АБ «РА ДАБ АНК» здійснити перерахунок коштів у сумі 9 000 грн. на банківську карту АТ «АКЦЕНТ-БАНК» № НОМЕР_3 , належну ОСОБА_16 .
У подальшому, 06.12.2023, близько 02 год. 50 хв. ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на легалізацію майна, а саме грошових коштів, усвідомлюючи, що грошові кошти в сумі 9000 грн. одержані злочинним шляхом, переслідуючи злочинну мету легалізації під виглядом правомірного розпорядження даними коштами, попросив ОСОБА_16 перерахувати дані попередньо викрадені грошові кошти в сумі 9 000 грн. на іншу банківську карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_4 , яка належить ОСОБА_17 , попередньо повідомивши ОСОБА_16 , що дані кошти належать ОСОБА_10 .
При цьому, ОСОБА_10 з метою легалізації зазначених грошових коштів, одержаних злочинним шляхом, 06.12.2023 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці взяв у тимчасове користування у ОСОБА_18 банківську карту.
Після чого, 06.12.2023 близько 11 год. 33 хв. ОСОБА_16 на вимогу ОСОБА_10 здійснила переказ вказаних грошових коштів зі свого мобільного додатку АТ «АКЦЕНТ БАНК» банківської карти № НОМЕР_3 на банківську карту № НОМЕР_4 , належну ОСОБА_17 , яка тимчасово перебувала у користуванні ОСОБА_10 , який, після даного перерахунку грошових коштів, здійснив їхнє зняття з банківської карти, та розрахувався даними коштами в магазинах міста, таким чином розпорядився ними на власний розсуд та реалізував свій злочинний умисел на здійснення фінансових операцій з майном, а саме грошовими коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння, пов`язаного з легалізацією майна, одержаного злочинним шляхом.
Крім того, ОСОБА_10 , 06.12.2023 у нічний час доби, точного часу судовим розглядом не встановлено, перебуваючи в приміщенні подобово орендованої квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 , спільно з ОСОБА_14 , помітив особисту сумку ОСОБА_14 , яку останній залишив в кімнаті вищевказаної квартири.
У подальшому, ОСОБА_10 , скориставшись тим, що ОСОБА_14 відпочивав у одній із кімнат вищезазначеної квартири, шляхом вільного доступу, взяв сумку, належну потерпілому та всередині помітив банківську карту, емітовану АТ «АБ «РАДАБАНК», видану на ім`я ОСОБА_14 , яка відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХП від 02.10.1992, п. 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи коштів в Україні» № 2346 ПІ від 05.04.2001, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-Ш від 07.12.2000, Положення про міжбанківські розрахунки, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.10.1998 № 414, та примітки до ст. 358 КК України, є офіційним документом, оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, яка підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру, та видана повноважною особою юридичної особи з дотриманням визначеної законом форми та містить передбачені законом реквізити, після чого у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, спрямований на викрадення банківської карти з метою здійснення подальшої крадіжки грошових коштів з неї.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення банківської картки, ОСОБА_10 06.12.2023 у нічний час доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, діючи умисно, з корисливих спонукань, таємно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, заволодів банківською картою, емітентом якої є АТ «АБ «РАДАБАНК», IBAN: НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_14 та заховав її з метою подальшого здійснення грошових коштів з неї.
Крім того, ОСОБА_10 , будучи обізнаним у тому, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України від 06.11.2023 № 734/2023 на 90 діб, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний злочин.
Так, ОСОБА_10 07.12.2023 близько 16 год. 20 хв., перебуваючи поблизу будинку № 29 по вул. В`ячеслава Чорновола у м. Вінниця з метою отримання доступу до банківського рахунку АТ «АБ «РАДАБАНК» № НОМЕР_2 , держателем якого є ОСОБА_14 , вирішив здійснити несанкціонований вхід до автоматизованої системи банкомату АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка дозволяє користувачу здійснити перевірку коштів та платіжні операції за допомогою платіжного застосунку, а саме програмного забезпечення, та являється автоматизованою системою, що здійснює передачу розпоряджень банку про банківські операції, а також згідно Закону України «Про платіжні послуги» є програмно-технічним комплексом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою.
Реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на здійснення несанкціонованих дій у сфері інформаційних (автоматизованих) систем, ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів та метою незаконного збагачення, за допомогою раніше викраденої банківської карти, яка належить ОСОБА_14 , номер якої являється фінансовим номером банківського рахунку АТ «АБ «РАДАБАНК» № НОМЕР_2 , володіючи інформацією про пароль від вказаної банківської карти, незаконно здійснив несанкціонований вхід до інформаційної (автоматизованої) системи АТ «АБ «РАДАБАНК» через банкомат АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та перевірив суму залишку коштів на банківському рахунку АТ «АБ «РАДАБАНК», належного ОСОБА_14 , що призвело до витоку інформації про наявні грошові кошти на банківському рахунку ОСОБА_14 , яка обробляється у вказаній автоматизованій системі.
Таким чином дії ОСОБА_10 були кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України. 
Не погодившись із вказаним рішенням першої інстанції прокурор у кримінальному провадженні – прокурор Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу із доповненнями, у якій просила вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 стосовно ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_10 та призначити йому покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 6 років позбавлення волі; за ч. 5 ст. 361 КК України у виді 11 років позбавлення волі, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 200 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн; за ч. 1 ст. 209 КК України у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 1 рік, з конфіскацією всього належного на праві власності майна; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити ОСОБА_10 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді 11 років позбавлення волі, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 2 роки, з конфіскацією всього належного на праві власності майна. У решті вирок залишити без змін.
Апеляційну скаргу з доповненнями прокурор мотивує тим, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 стосовно ОСОБА_10 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, оскільки, на переконання апелянта, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання за кожним із кримінальних правопорушень окремо.
Надалі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд першої інстанції визначив ОСОБА_10 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим та призначив остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 1 рік, з конфіскацією всього належного на праві власності майна.
Разом із тим прокурор вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував вимоги кримінального закону щодо правильного формулювання додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
Так, прокурор звертає увагу, що санкцією ч. 5 ст. 361 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Водночас санкцією ч. 1 ст. 209 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до двох років та з конфіскацією майна.
Отже, на думку прокурора, у санкціях ч. 5 ст. 361 КК України та ч. 1 ст. 209 КК України при визначенні додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю законодавцем вжито слова «або» та «чи». Тобто засудженому можливо призначити додаткове покарання або у виді позбавлення права обіймати певні посади, або у виді позбавлення права займатися певною діяльністю.
Водночас, як зазначає прокурор, одночасне призначення і позбавлення права обіймати певні посади, і позбавлення права займатися певною діяльністю є неможливим, оскільки у відповідних санкціях поряд зі словом «або» не передбачено слів «і» чи «та». У зв`язку з цим прокурор вважає, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_10 додаткове покарання у такому формулюванні, фактично застосував закон, який не підлягав застосуванню.
Крім того, прокурор посилається на роз`яснення, які містяться у п.п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами. Саме тому судам при ухваленні вироку необхідно обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового покарання.
Також прокурор зазначає, що рішення суду про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникло жодних сумнівів при його виконанні. Якщо у санкції статті Особливої частини КК України зазначено характер посад або вид діяльності, рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, повинне відповідати змісту цієї санкції.
Окрім того, прокурор наголошує, що з аналізу вимог ст. 55 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає: якщо покарання у санкції зазначено в загальній формі, суд повинен конкретизувати правову заборону та точно зазначити, описати й окреслити у вироку характер і коло тих посад або вид тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якими він позбавляє обвинуваченого.
На переконання апелянта, таке покарання має бути сформульоване таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі, а також був позбавлений можливості обіймати і такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом, характером і обсягом є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.
При цьому прокурор посилається на висновки Верховного Суду у справі № 151/247/20 від 22.12.2022, у якій, як зазначає апелянт, викладено правову позицію щодо необхідності належної конкретизації додаткового покарання та недопущення такого його формулювання, яке може викликати сумніви при виконанні вироку.
Таким чином, за доводами прокурора, у вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме за ч. 5 ст. 361 КК України та ч. 1 ст. 209 КК України призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади і позбавлення права займатися певною діяльністю, хоча можливо було призначити лише одне з них. Зазначене, на думку прокурора, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України.
Крім наведеного, прокурор вказує й на м`якість призначеного ОСОБА_10 покарання. З цього приводу апелянт зазначає, що відповідно до вимог ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягати мети виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Прокурор також посилається на положення п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, відповідно до яких, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення, зокрема форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, кількості епізодів злочинної діяльності, ролі кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали, тощо.
Крім того, прокурор зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Разом із тим, на думку апелянта, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання не виконав вимог закону та роз`яснень постанови Пленуму, а також не врахував позицію Верховного Суду. Зокрема, прокурор вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому основного покарання у виді 10 років позбавлення волі.
На підтвердження таких доводів прокурор зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_10 залишено поза увагою те, що кримінальні правопорушення було розкрито та встановлено вину особи лише завдяки діям працівників органів поліції.
Також, як вказує прокурор, судом належним чином не враховано дані про особу ОСОБА_10 , який не має постійного місця роботи, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, завдану шкоду потерпілим не відшкодував.
Крім того, на думку прокурора, судом не враховано належним чином відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також наявність обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_10 , а саме вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
З огляду на викладене прокурор вважає, що призначене ОСОБА_10 покарання суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України, а також роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання».
У зв`язку із цим прокурор вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є явно несправедливим через м`якість, не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, а тому вирок у цій частині підлягає скасуванню відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. 413, 414 КПК України.
Захисник ОСОБА_12 , яка діє в інтересах ОСОБА_10 , теж подала апеляційну скаргу, у якій просила змінити вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 щодо ОСОБА_10 та призначити останньому більш м`яке покарання, аніж передбачене законом. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що з вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 ні його захисника, ні сам ОСОБА_10 не згодні, оскільки, на переконання обвинуваченого, він активно сприяв слідству, повністю визнав свою провину, щиросердно розкаявся, відшкодував матеріальну шкоду, а саме призначене йому покарання вважає занадто суворим.
Зокрема, в апеляційній скарзі зазначено, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі, із позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, строком на 1 рік, із конфіскацією всього належного на праві власності майна.
Разом із тим, на думку захисника, призначене покарання є занадто суворим та не відповідає обставинам кримінального провадження, даним про особу обвинуваченого, а також наявним обставинам, що пом`якшують покарання.
В апеляційній скарзі наголошено, що ОСОБА_10 про вчинене жалкує, щиро розкаюється, просив суд суворо його не карати та не позбавляти волі. Одночасно апелянт зауважує, що цивільний позов ОСОБА_19 він відшкодував у повному обсязі, а також частково відшкодував матеріальну шкоду ОСОБА_14 .
Отже, як зазначає захисник, у ОСОБА_10 не виникало питань щодо фактичних обставин справи, а також щодо дослідження відповідних доказів у кримінальному провадженні.
Крім того, в апеляційній скарзі звертається увага на дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_10 вважається раніше не судимим, на диспансерних обліках не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав, щиро розкаявся, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно.
На переконання апелянта, при вирішенні питання щодо обрання ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції повинен був керуватися ст. 66 КК України, а також роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», та приймати до уваги не лише ступінь тяжкості вчиненого злочину і обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та наявність обставин, що пом`якшують покарання.
Зокрема, як вказує апелянт, суд мав слідувати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, однак, на думку сторони захисту, належним чином цього не зробив.
Тож, відповідно до вимог ст. 404 КПК України щодо меж перегляду судом апеляційної інстанції, апелянт зазначає та наголошує, що призначене покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 є занадто суворим, а відповідний вирок має бути змінений у частині призначення покарання на більш м`яке.
Також в апеляційній скарзі міститься посилання на ст. 408 КПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Окрім цього, апелянт посилається на положення ст. 69 КК України щодо можливості призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.
Враховуючи тяжкість призначеного покарання у виді десяти років позбавлення волі, штрафів, обмежень та конфіскації майна, апелянт просить суд застосувати можливість щодо призначення ОСОБА_10 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом
Колегія суддів також бере до уваги подані представником потерпілого ОСОБА_13 – адвокатом ОСОБА_7  заперечення на апеляційні скарги прокурора та захисника, у яких останній просить поновити строк на їх подання, апеляційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 року – без змін.
Обґрунтовуючи подані заперечення, представник потерпілого зазначає, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала справа № 127/19425/23 за результатами розгляду об`єднаного кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023020020000270 від 01.04.2023 та № 12023020020001091 від 13.12.2023, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України.
При цьому представник потерпілого вказує, що потерпілими у цьому кримінальному провадженні є Нардіні Джорджо та ОСОБА_14 .
Представник потерпілого звертає увагу, що прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області подано апеляційну скаргу з посиланням на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Крім того, захисником обвинуваченого також подано апеляційну скаргу, у якій останній посилається на тяжкість призначеного ОСОБА_10 покарання у виді десяти років позбавлення волі, штрафів, обмежень та конфіскації майна, та просить змінити вирок та призначити більш легше покарання, ніж передбачене санкціями статті.
Щодо суті апеляційних скарг представник потерпілого зазначає, що вони не підлягають задоволенню.
Обґрунтовуючи таку позицію, представник потерпілого посилається на положення ст. 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України; ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
На переконання представника потерпілого, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку належних, допустимих доказах.
Окрім цього, представник потерпілого посилається на положення ч. 2 ст. 65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Також у запереченнях зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Таким чином, на думку представника потерпілого, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом між, з однієї сторони, необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності його понести, а з іншої сторони – такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Крім того, адвокат у своїх запереченнях посилається на правову позицію Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, згідно з якою термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.
За змістом наведеної правової позиції, як зазначає представник потерпілого, йдеться про істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті чи частини статті Особливої частини КК України, видом та розміром покарання і тим видом та розміром покарання, яке мало б бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У зв`язку з наведеним адвокат ОСОБА_7 вважає, що підстав для скасування чи зміни вироку суду з метою призначення більш суворого покарання або пом`якшення покарання немає.
Захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , також подала пояснення.
У своїх поясненнях зазначає, що сторона захисту не погоджується з вироком у частині призначеного покарання, оскільки вважає його явно несправедливим через суворість, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, особі засудженого, його поведінці після вчинення кримінальних правопорушень, а також сукупності обставин, які пом`якшують покарання.
Зокрема, захист звертає увагу, що відповідно до ст. 65 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Водночас, на думку сторони захисту, суд першої інстанції фактично призначив ОСОБА_10 максимально суворе за своїми реальними наслідками покарання - тривалий строк позбавлення волі, не надавши належної оцінки тому, чи є саме такий строк необхідним для досягнення мети покарання.
При цьому захист вказує, що суд першої інстанції формально зазначив окремі дані про особу ОСОБА_10 та наявні пом`якшуючі обставини, однак фактично не надав їм належного значення при визначенні остаточного строку покарання. На переконання сторони захисту, сукупність таких обставин істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого та свідчить про можливість призначення більш м`якого покарання.
Так, сторона захисту наголошує, що ОСОБА_10 має молодий вік, а тому його особистість ще не є остаточно сформованою. З огляду на це, мета покарання може бути досягнута без призначення максимально суворого за своїми наслідками строку позбавлення волі, оскільки тривале перебування у місцях позбавлення волі для особи молодого віку може мати не виправний, а навпаки – руйнівний вплив на подальшу соціалізацію, сімейні зв`язки, можливість працевлаштування та повернення до законослухняного життя.
Крім того, у поясненнях зазначено, що ОСОБА_10 має постійне місце проживання, що свідчить про наявність соціальних зв`язків, стабільного середовища та можливості контролю за його поведінкою після відбуття покарання. Також ОСОБА_10 задовільно характеризується за місцем проживання, що, на думку захисту, вказує на відсутність у нього стійкої агресивної, асоціальної чи системної протиправної поведінки.
Окремо сторона захисту звертає увагу, що ОСОБА_10 має на утриманні малолітню дитину – ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На думку захисту, ця обставина є важливою соціальною обставиною, яка свідчить про наявність у засудженого сімейних обов`язків та відповідальності перед дитиною.
Водночас захист зазначає, що надмірно тривалий строк позбавлення волі фактично позбавить дитину можливості підтримувати повноцінний зв`язок із батьком, отримувати його турботу, участь у вихованні, емоційний контакт і матеріальну підтримку. При цьому сторона захисту наголошує, що дитина не є учасником кримінального провадження, однак наслідки призначеного покарання безпосередньо впливатимуть і на її життя.
Разом із тим захист не заперечує необхідності призначення ОСОБА_10 справедливого покарання, однак просить врахувати, що надмірно суворе покарання фактично карає не лише самого засудженого, а й його малолітню дитину, яка об`єктивно буде позбавлена можливості зростати поруч із батьком.
Також у поясненнях зазначено, що ОСОБА_10 визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв судовому розгляду, надавши показання щодо фактичних обставин справи. На переконання захисту, така поведінка свідчить про усвідомлення засудженим протиправності своїх дій, процесуальну добросовісність та відсутність наміру уникати відповідальності.
Крім того, захист звертає увагу, що ОСОБА_10 відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_13 у повному обсязі, а також частково відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_14 . На думку сторони захисту, такі дії свідчать про реальне, а не декларативне каяття, прагнення усунути негативні наслідки вчиненого та повинні враховуватися у сукупності з іншими обставинами, що пом`якшують покарання.
У сукупності наведені обставини, як вважає сторона захисту, свідчать, що ОСОБА_10 не є особою, виправлення якої можливе виключно шляхом тривалої ізоляції від суспільства на строк 10 років.
Захист наголошує, що призначене покарання є надмірно суворим, не відповідає принципу індивідуалізації покарання та не враховує повною мірою дані про особу засудженого, його поведінку після вчинення кримінальних правопорушень, ставлення до вчиненого та вжиті заходи для відшкодування шкоди потерпілим.
При цьому, на думку сторони захисту, суд першої інстанції належним чином не мотивував, чому саме покарання у виді 10 років позбавлення волі є єдиним можливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 , а фактично обмежився загальним посиланням на тяжкість кримінальних правопорушень.
Посилаючись на ч. 1 ст. 69 КК України, сторона захисту зазначає, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання. Також, відповідно до ч. 2 ст. 69 КК України, суд може не призначати додаткового покарання, яке передбачене санкцією як обов`язкове, за наявності відповідних підстав.
На переконання сторони захисту, у цій справі наявні підстави для застосування ст. 69 КК України, оскільки сукупність пом`якшуючих обставин, особа засудженого, його поведінка після вчинення кримінальних правопорушень та фактичне відшкодування шкоди свідчать про те, що призначене покарання у виді 10 років позбавлення волі є надмірно суворим.
Крім того, захист посилається на ст. 409 КПК України, відповідно до якої підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого. Відповідно до ст. 414 КПК України покарання визнається невідповідним, якщо воно хоч і не виходить за межі санкції, але за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.
Сторона захисту підкреслює, що не просить звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності та не заперечує необхідності призначення покарання. Водночас вважає, що таке покарання має бути справедливим, індивідуалізованим, співмірним, а не виключно каральним.
З огляду на викладене, захист вважає, що призначення ОСОБА_10 остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі буде достатнім для досягнення мети покарання, відповідатиме засадам справедливості, індивідуалізації, розумності та пропорційності, а також врахує як тяжкість вчиненого, так і особу засудженого та його поведінку після вчинення кримінальних правопорушень.
У зв`язку з цим сторона захисту вважає можливим призначити покарання за окремими статтями із застосуванням ст. 69 КК України, а остаточне покарання визначити за правилами ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим. 
Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та просили її задовільнити, щодо апеляційної скарги прокурора з доповненнями – заперечували, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, та підтримав і просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, представника потерпілого, який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, а також надавши оцінку запереченням і поясненням, поданим сторонами апеляційного провадження, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу прокурора із доповненнями слід задовільнити частково, а апеляційну скаргу захисника – залишити без задоволення з наступних підстав. 
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Указаним вимогам вирок суду не відповідає у частині призначення додаткового покарання.
Матеріали даного кримінального провадження у суді першої інстанції розглядалися у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності застосування до ОСОБА_10 положень ст. 69 КК України та призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією статті, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
За змістом ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», – особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Разом із тим призначення покарання не може мати формальний характер. Воно повинно бути не лише законним, а й справедливим, індивідуалізованим та необхідним саме у тій мірі, яка є достатньою для досягнення його мети. Тобто реальне відбування покарання у виді позбавлення волі має застосовуватись тоді, коли менш суворі кримінально-правові заходи не здатні забезпечити виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
У постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 17.09.2019 у справі № 744/884/17 (провадження № 51-8413км18) зроблено висновок, що застосування ст. 69 КК можливе лише тоді, коли певні обставини або їх сукупність одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: по-перше, вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частини 1 або 2 ст. 66 КК, а по-друге, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Обставини чи їх сукупність, які відповідно до ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого характеру і сили, які за своїм змістом подібні до тих, що зумовили законодавця створити привілейовані склади злочинів.
Таку ж саму позицію Верховний суд виклав і у своїй постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18), де Суд звернув увагу на те, що ч. 1 ст. 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
Верховний Суд 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначив поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Тобто, під час застосування ст. 69 КК України слід встановити не лише наявність двох і більше пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Приписи ст. 69 КК України про призначення винуватій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках.
Положення ст. 69 КК України мають спеціальний характер, оскільки передбачають можливість відступу від меж основного покарання, визначених у санкції статті Особливої частини КК. Такий відступ допускається лише у виключних випадках, коли встановлені судом обставини не просто пом`якшують покарання, а мають настільки вагомий характер, що зменшують соціальну небезпечність діяння та особи винного у такій мірі, яка робить застосування стандартного покарання надмірним.
Тому для застосування ст. 69 КК України суд має встановити виключні обставини, характерні саме для цього кримінального провадження, які істотно впливають на оцінку ступеня тяжкості вчиненого правопорушення. При цьому закон вимагає не загальних міркувань про позитивну характеристику особи, а конкретного аналізу: як поведінка особи після вчинення злочину, її щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік, відсутність судимостей, соціальні зв`язки, навчання чи працевлаштування впливають на реальне зниження суспільної небезпечності діяння.
У кожному випадку факт істотного зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися в межах індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження, з урахуванням як характеру діяння, так і особи винного.
Із матеріалів даної справи встановлено, що ОСОБА_10 вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав, у вчиненому розкаявся, фактичних обставин справи не заперечував, за місцем проживання характеризується задовільно, на диспансерному наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий, а також відшкодував потерпілому ОСОБА_13 завдану шкоду у повному обсязі.
Разом з тим, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_10 положень ст. 69 КК України.
Щире каяття – це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Враховуючи наведене, обставини провадження, колегія суддів при призначенні покарання обвинуваченому враховує щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 , оскільки він визнав свою вину, надав показання щодо фактичних обставин справи, які узгоджуються з обставинами, викладеними в обвинувальних актах, не заперечував фактичних даних кримінального провадження та висловив жаль із приводу вчиненого.
Також обвинувачений під час розгляду справи у суді першої інстанції не заперечував фактичних обставин, викладених в обвинувальних актах, чим сприяв судовому розгляду та надав суду можливість розглянути справу з урахуванням позиції сторін щодо недоцільності дослідження окремих доказів у порядку, визначеному КПК України. Така поведінка була врахована судом першої інстанції як позитивна процесуальна поведінка обвинуваченого.
Крім того, ОСОБА_10 не заперечував фактичних даних, викладених у матеріалах провадження, чим продемонстрував добросовісну поведінку на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, відсутність наміру оспорювати очевидні обставини справи та небажання штучно ускладнювати дослідження доказів.
Разом з тим, наведені обставини вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та самі по собі не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_10 кримінальних правопорушень у розумінні ст. 69 КК України.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кількох умисних кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України, а саме у викраденні офіційних документів з корисливих мотивів, таємному викраденні чужого майна, вчиненому в умовах воєнного стану, таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно в умовах воєнного стану, несанкціонованому втручанні в роботу інформаційних автоматизованих систем, якщо воно призвело до витоку інформації, вчиненому під час дії воєнного стану, підробці документів на переказ, а також здійсненні фінансових операцій з майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом.
Тобто кримінальні правопорушення, за які засуджено ОСОБА_10 , не є одиничним випадком протиправної поведінки, а охоплюють декілька епізодів, вчинених у різний час, щодо різних потерпілих, з корисливих мотивів, із використанням банківських карток, мобільного банківського застосунку, несанкціонованого доступу до інформаційної системи, підроблення платіжного документа та подальшого розпорядження грошовими коштами.
Так, щодо потерпілого ОСОБА_13 у нічний час доби, перебуваючи в кімнаті відпочинку хостелу біля залізничного вокзалу м. Вінниці, незаконно заволодів його банківською карткою, після чого з використанням цієї картки зняв у банкоматі грошові кошти в сумі 8 000 грн та 6 000 грн, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 14 000 грн.
У подальшому, вже після вчинення кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_10 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні кримінальні правопорушення щодо іншого потерпілого – ОСОБА_14 . Зокрема, перебуваючи у подобово орендованій квартирі, після спільного вживання алкогольних напоїв, він заволодів мобільним телефоном потерпілого, чим заподіяв матеріальну шкоду на суму 7 036 грн 20 коп.
Крім цього, використовуючи попередньо викрадений мобільний телефон та відомий йому пін-код до мобільного додатку банку, ОСОБА_10 несанкціоновано увійшов до облікового запису потерпілого ОСОБА_14 у банківському застосунку, отримав інформацію про стан банківського рахунку, створив підробний платіжний документ та перерахував грошові кошти в сумі 9000 грн на іншу банківську карту, після чого вчинив дії, спрямовані на подальше розпорядження цими коштами та маскування їх походження.
Також із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_10 незаконно заволодів банківською карткою потерпілого ОСОБА_14 та здійснив несанкціонований вхід до інформаційної автоматизованої системи банкомату з метою перевірки залишку коштів на рахунку потерпілого, що призвело до витоку відповідної інформації.
Зазначені фактичні обставини свідчать про послідовний, умисний, корисливий та повторюваний характер протиправної поведінки ОСОБА_10 , а також про те, що після першого епізоду злочинної діяльності він не припинив протиправну поведінку, а навпаки – продовжив вчиняти нові кримінальні правопорушення, у тому числі з використанням інформаційних та банківських систем.
Колегія суддів також враховує, що частина кримінальних правопорушень вчинена в умовах воєнного стану, а окремі діяння – у стані алкогольного сп`яніння, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК України.
За таких обставин дані про визнання вини, щире каяття, наявність малолітньої дитини, задовільну характеристику за місцем проживання, відсутність судимості в силу ст. 89 КК України та часткове або повне відшкодування шкоди потерпілим не можуть бути розцінені як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень до рівня, який дає підстави для застосування ст. 69 КК України.
Колегія суддів окремо звертає увагу, що суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття ОСОБА_10 , та врахував дані про його особу. Водночас судом встановлено й обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
Наявність обставини, що обтяжує покарання, у сукупності з кількістю епізодів злочинної діяльності, повторністю, корисливим мотивом, вчиненням кримінальних правопорушень в умовах воєнного стану та характером посягань, не дає підстав вважати це кримінальне провадження винятковим у розумінні ст. 69 КК України.
Колегія суддів бере до уваги й доводи захисника про молодий вік ОСОБА_10 , наявність у нього малолітньої дитини, постійного місця проживання та соціальних зв`язків. Однак такі обставини характеризують особу засудженого, але не перебувають у такому причинному зв`язку з цілями та мотивами вчинених кримінальних правопорушень, способом їх вчинення, поведінкою особи під час вчинення злочинів та наслідками, який би давав підстави вважати, що вони істотно знижують суспільну небезпечність вчиненого.
Посилання сторони захисту на те, що тривалий строк позбавлення волі негативно вплине на сімейні зв`язки засудженого та його малолітню дитину, колегія суддів не залишає поза увагою. Разом з тим, наявність у засудженого малолітньої дитини сама по собі не є винятковою підставою для застосування ст. 69 КК України, особливо з урахуванням тяжкості, кількості та характеру вчинених кримінальних правопорушень.
Крім того, хоча ОСОБА_10 відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_13 у повному обсязі, однак щодо потерпілого ОСОБА_14 шкоду було відшкодовано лише частково. Як убачається з вироку суду першої інстанції, потерпілий ОСОБА_14 повідомив, що матір обвинуваченого відшкодувала йому лише 4 000 грн, після чого будь-яке спілкування як з боку обвинуваченого, так і з боку його матері припинилося, а відтак заподіяну злочином шкоду йому в повному обсязі не відшкодовано.
Таким чином, твердження сторони захисту про вжиття ОСОБА_10 заходів до повного усунення негативних наслідків вчинених кримінальних правопорушень не повною мірою узгоджуються з матеріалами провадження.
Крім того, при оцінці доводів захисту щодо можливості застосування до ОСОБА_10 ст. 69 КК України колегія суддів бере до уваги його процесуальну поведінку вже під час апеляційного провадження. 
Через систематичну, неодноразову неявку обвинуваченого до суду апеляційної інстанції ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.04.2026 ОСОБА_10 було оголошено в розшук.
Вказана обставина має істотне значення для оцінки доводів захисту про те, що засуджений зробив для себе належні висновки, усвідомив протиправність своєї поведінки та не має наміру ухилятися від відповідальності. 
Неодноразова неявка до суду апеляційної інстанції та необхідність оголошення особи в розшук, хоча і не є самостійною обставиною, що обтяжує покарання у розумінні ст. 67 КК України, однак характеризує ставлення ОСОБА_10 до виконання процесуальних обов`язків, до судового провадження та до покладених на нього законом вимог.
Така поведінка об`єктивно не свідчить про належну процесуальну дисципліну, стабільне усвідомлення засудженим наслідків вчиненого та реальне прагнення до виправлення. Навпаки, вона спростовує доводи сторони захисту про те, що виправлення ОСОБА_10 можливе за умови призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Колегія суддів також бере до уваги заперечення представника потерпілого ОСОБА_13 – адвоката ОСОБА_7 , у яких останній просив апеляційні скарги прокурора та захисника залишити без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 – залишити без змін.
Хоча позиція потерпілого чи його представника не є визначальною та обов`язковою для суду при вирішенні питання про вид і розмір покарання, однак вона підлягає врахуванню в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, оскільки відображає ставлення потерпілого до наслідків вчиненого кримінального правопорушення та до справедливості призначеного судом першої інстанції покарання.
Доводи висвітлені у поясненнях захисника ОСОБА_8 про те, що призначене покарання є надмірно суворим, фактично зводяться до переоцінки даних про особу засудженого та обставин, які були враховані судом першої інстанції. 
Однак наведені захистом обставини: молодий вік, наявність малолітньої дитини, задовільна характеристика, визнання вини, щире каяття, відшкодування шкоди одному потерпілому та часткове відшкодування шкоди іншому не спростовують, високого ступеня суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_10 кримінальних правопорушень.
Більше того, ці обставини не перебувають у такому зв`язку з характером вчинених діянь, їх мотивом, способом вчинення, кількістю епізодів, повторністю, наслідками та поведінкою засудженого після постановлення вироку, який би давав підстави вважати, що стандартні межі покарання, визначені санкцією статті, є для нього явно надмірними.
У цьому кримінальному провадженні відсутні обставини такого характеру і сили, які за своїм змістом були б подібними до тих, що зумовлюють існування привілейованих складів злочинів або свідчать про істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого.
З огляду на викладене, доводи сторони захисту про можливість застосування ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_10 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є необґрунтованими.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що встановлені у кримінальному провадженні обставини, у тому числі ті, на які посилається сторона захисту, не є винятковими, не істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_10 кримінальних правопорушень та не дають підстав для застосування до нього положень ст. 69 КК України.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора з доповненнями в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_10 додаткового покарання, колегія суддів, беручи до уваги наведені вище загальні засади призначення покарання, приходить до висновку, що такі доводи є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Як уже зазначалося вище, призначене особі покарання має відповідати вимогам законності, справедливості, співмірності та індивідуалізації, а також бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Разом із тим покарання, у тому числі додаткове, повинно бути не лише справедливим за своїм видом і розміром, а й таким, що відповідає вимогам закону, є чітким, конкретним, зрозумілим та не викликає сумнівів під час його виконання.
Водночас призначене покарання, у тому числі додаткове, має бути не лише справедливим та співмірним, а й таким, що відповідає вимогам закону, є чітким, зрозумілим та не викликає сумнівів при його виконанні.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 361 КК України призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, строком на 1 рік.
Також за ч. 1 ст. 209 КК України йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, строком на 1 рік, з конфіскацією всього належного на праві власності майна.
Разом із тим санкцією ч. 5 ст. 361 КК України передбачено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Санкцією ч. 1 ст. 209 КК України також передбачено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до двох років та з конфіскацією майна.
Отже, законодавець у відповідних санкціях використовує альтернативні сполучники «чи» та «або», що свідчить про необхідність призначення одного з передбачених видів додаткового покарання: або позбавлення права обіймати певні посади, або позбавлення права займатися певною діяльністю.
Призначення ж додаткового покарання у формулюванні «позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю» без належного визначення конкретного виду заборони фактично залишає невизначеним зміст такого покарання, створює труднощі для його виконання та не відповідає вимогам ст. 55 КК України.
Відповідно до ст. 55 КК України покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю полягає у забороні обіймати посади, визначені судом, або займатися діяльністю, визначеною судом. Тобто саме суд при призначенні такого покарання зобов`язаний конкретизувати, у чому саме полягає заборона, які посади або який вид діяльності охоплюються змістом додаткового покарання.
Колегія суддів враховує, що за змістом роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю повинно бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів при його виконанні.
При цьому, якщо у санкції статті Особливої частини КК України зазначено характер посад або вид діяльності, рішення про призначення відповідного додаткового покарання має відповідати змісту цієї санкції, а якщо покарання зазначено у загальній формі, суд повинен конкретизувати правову заборону та точно окреслити її зміст.
Аналогічний підхід викладено Верховним Судом у справі № 151/247/20 від 22.12.2022, де зазначено, що покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути сформульоване таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю, які за змістом, характером і обсягом пов`язані з учиненим кримінальним правопорушенням.
У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_10 визнано винним, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 361 КК України, тобто несанкціонованого втручання в роботу інформаційних автоматизованих систем, якщо воно призвело до витоку інформації, вчиненого під час дії воєнного стану, а також кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, яке було пов`язане із фінансовими операціями з коштами, одержаними злочинним шляхом.
Як убачається з фактичних обставин справи, ОСОБА_10 використав мобільний телефон потерпілого, несанкціоновано увійшов до банківського застосунку, отримав доступ до інформації про банківський рахунок, створив підробний платіжний документ та здійснив переказ грошових коштів. Тобто вчинені дії безпосередньо пов`язані саме з використанням інформаційних, електронних, комунікаційних та інформаційно-комунікаційних систем, а також електронних комунікаційних мереж.
За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що додаткове покарання ОСОБА_10 має бути сформульоване саме як позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мережах, оскільки саме така діяльність за своїм змістом та характером пов`язана з обставинами вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Отже, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 додаткове покарання у неконкретизованому формулюванні «з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю», неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не визначив конкретний зміст правової заборони та не забезпечив чіткості призначеного додаткового покарання.
Разом із тим доводи прокурора про необхідність збільшення ОСОБА_10 основного покарання колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, у своїй апеляційній скарзі з доповненнями прокурор просить посилити призначене ОСОБА_10 покарання, зокрема призначити за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі, за ч. 5 ст. 361 КК України - у виді 11 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 209 КК України - у виді 4 років позбавлення волі, а остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначити у виді 11 років позбавлення волі.
Однак, на переконання колегії суддів, прокурором не наведено достатніх та переконливих мотивів, які б свідчили про необхідність такого збільшення основного покарання.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною санкцією статті закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Отже, для висновку про явну несправедливість призначеного покарання через м`якість недостатньо лише незгоди прокурора з визначеним судом строком покарання або посилання на тяжкість кримінальних правопорушень. Необхідним є наведення таких обставин, які свідчать про істотну диспропорцію між призначеним покаранням і ступенем тяжкості вчиненого, даними про особу винного, обставинами кримінального провадження та метою покарання.
Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання виходив із вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх характер, кількість епізодів, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Зокрема, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_10 вину визнав, щиро розкаявся, фактичних обставин справи не заперечував, за місцем проживання характеризується задовільно, на диспансерному наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий, а також відшкодував потерпілому ОСОБА_13 завдану шкоду у повному обсязі.
Водночас судом враховано й обставину, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
Тобто суд першої інстанції надав оцінку як обставинам, що пом`якшують покарання, так і обставині, що його обтяжує, а також даним про особу засудженого та характеру інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Прокурор, посилаючись на м`якість призначеного покарання, фактично вказує на ті ж обставини, які вже були предметом оцінки суду першої інстанції, однак не наводить переконливих доводів, чому саме призначене ОСОБА_10 покарання у виді 10 років позбавлення волі є явно несправедливим через м`якість та чому для досягнення мети покарання необхідним є саме збільшення основного покарання до 11 років позбавлення волі.
Крім того, колегія суддів враховує, що призначене судом першої інстанції остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі є реальним, тривалим та суворим видом кримінально-правового примусу, який відповідає характеру вчинених кримінальних правопорушень і не може вважатися таким, що не забезпечує мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.
Отже, доводи прокурора про необхідність збільшення ОСОБА_10 основного покарання не містять належного обґрунтування явної несправедливості призначеного покарання через м`якість у розумінні ст. 414 КПК України.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора з доповненнями в частині збільшення ОСОБА_10 основного покарання.
Разом із тим, доводи прокурора в частині неправильного застосування додаткового покарання є слушними. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Призначаючи ОСОБА_10 додаткове покарання за ч. 5 ст. 361 КК України на строк 1 рік та за ч. 1 ст. 209 КК України на строк 1 рік, та в подальшому, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначаючи остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд першої інстанції здійснив поглинення однаковим за терміном дії та видом додаткових покарань. 
Неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Статтею 413 КПК України визначено, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, апеляційна скарга з доповненнями прокурора підлягає частковому задоволенню, оскільки доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині призначення додаткового покарання знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду вироку першої інстанції. 
Водночас підстав для збільшення ОСОБА_10 основного покарання колегія суддів не вбачає, оскільки прокурором не наведено достатніх мотивів, які б свідчили про явну несправедливість призначеного покарання внаслідок м`якості.
За таких обставин вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025 щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням нового вироку в цій частині, а в решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу із доповненнями прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_11 – задовільнити частково. 
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2025, яким  ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 357 КК України – скасувати, у частині призначення покарання.
Визнати  ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим та призначити йому покарання: 
?за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
?за ч. 5 ст. 361 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі, із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 2 (два) роки;
?за ч. 1 ст. 200 КК України у виді штрафу в розмірі 3 000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 
51 000 (п`ятдесят одну тисячу) грн.;
?за ч. 1 ст. 209 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 1 (один) рік, із конфіскацією всього належного на праві власності майна;
?за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити ОСОБА_10 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі, із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з роботою в інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних системах, електронних комунікаційних мереж, на строк 2 (два) роки, із конфіскацією всього належного на праві власності майна.
У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня його проголошення. 

Судді: 
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4