ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/214/26 Справа № 199/6110/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №199/6110/23 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та припинення права володіння нерухомим майном, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бут Наталії Вікторівни на рішення Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Якименко Л.Г., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Дніпровська міська рада звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та припинення права володіння нерухомим майном.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ДМР посилається на те, що Інспекцією з питань благоустрою ДМР було встановлено, що за інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано право власності на нежитлові будівлі, загальною площею 114,6 кв.м., на праві приватної власності за ОСОБА_1 на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. від 03 листопада 2020 року, за реєстровим №5561.
Вказує, що із деталізованої інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявлено, що право приватної власності на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 15 вересня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. за ОСОБА_2 , а підставою для цього став договір дарування від 14 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., реєстровий №2046. 
Зазначає, що згідно договору дарування від 14 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., реєстровий №2046, нерухоме майно, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , належить дарувальнику, а саме ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №1278/Н, посвідченого 21 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №2195, та зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 18 листопада 2007 року, реєстраційний номер 21063869.
Вказує, що згідно з офіційною інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, стосовно об`єкта за реєстраційним номером 21063869 міститься запис щодо нежитлових приміщень розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , які на підставі договору дарування, посвідченого 24 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук З.М., реєстровий №2329, зареєстровані за ОСОБА_4 .
Зазначає, що відповідно до листа-відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 13 червня 2022 року №4037 свідчить про те, що станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності та технічна інвентаризація на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилась.
Крім цього, вказує, що відповідно до Єдиного реєстру нотаріусів, що діють та/або здійснювали свою діяльність на території України, відсутня будь-яка інформація про приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В.
Зазначає, що право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , набуто всупереч вимогам чинного законодавства, сама ж земельна ділянка розташована на території міста Дніпра та нікому ніколи у користування чи у власність не передавалась, а отже порушуються права Дніпровської міської територіальної громади. 
Вважає, що наявні підстави для припинення права володіння ОСОБА_1 нерухомим майном, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також для усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 провести знесення нежитлових будівель, що розташовані на вказаній земельній ділянці, у зв`язку з чим просив суд усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 провести знесення нежитлових будівель, що розташовані на вказаній земельній ділянці, та припинити право володіння ОСОБА_1 , нерухомим майном, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168745612101, із закриттям розділу.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та припинення права володіння нерухомим майном задоволено.
Усунені перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 провести знесення нежитлових будівель із описом: нежитлова будівля літ.А-1, споруд №l-4,I, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168745612101), що розташовані на вказаній земельній ділянці.
Припинено право володіння ОСОБА_1 нерухомим майном, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із: нежитлова будівля літ.А-1, споруд №1-4,I, що розташовані на земельній ділянці, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168745612101, із закриттям розділу.
Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з такими рішеннями суду ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бут Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню, не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відповідно до ст.76 ЦПК України «Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.» 
Рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 20 липня 2001 року №256/5 та виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 24 липня 1992 року №698 містять адресу: АДРЕСА_1 та зазначений спортивний клуб «Фальком», з метою приведення документів у відповідність до вимог міжнародних спортивних вимог для участі дітей спортсменів м.Дніпра в міжнародних спортивних змаганнях, здійснило перереєстрацію своїх секцій, шляхом реорганізації з дитячої спортивної секції з кікбоксингу СК «Фальком» в відокремлену громадську організація «Дніпровська міська федерація кікбоксінгу за версією всесвітньої пан – аматорської кікбоксерської асоціації та міжнародної асоціації спортивного карате», яке і користується спірним нежитловим приміщенням до теперішнього часу, що підтверджується Статутом ГО, договорами оренди від 14 грудня 2010 року, 07 листопада 2016 року, 03 листопада 2020 року та доданих до них Актами прийомки передачі, що є в матеріалах справи. Суд надав правову оцінку вищезазначеним рішенням виконавчих комітетів, які містять все ж таки спірну адресу, що проти річ листу заступника начальника управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради ОСОБА_5 від 16 червня 2022 року №3/15-200 щодо відсутності адреси.
Зазначає, що ОСОБА_1 набула право власності на підставі правочину, а саме: договору дарування нерухомого майна серія НМЕ 182629 від 03 листопада 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального кругу Вдовіною Л.Л. На момент складання акту приймання–передання нерухомого майна, вона набуваючи права власності, не знала та не могла знати про обставини отримання в користування спірної земельної ділянки та інші обставини щодо дозвільної документації на виконання будівельних робіт, вона є добросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомого майна. 
Зазначає, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20)). Апелянт набула право власності на підставі правочину від 03 листопада 2020 року, вищезазначена відповідь надана станом на 31 грудня 2012 року. 
Вказує, що ні позивач, ні суд не надав правової оцінки яким чином нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , порушують права інших осіб та не доведено факт самочинного будівництва, оскільки суд відмовив в долученні до матеріалів справи висновок №197/24 від 26 листопада 2024 року за результатами судової будівельно-технічної експертизи. Земельна ділянка, на якій розташоване спірне нежитлове приміщення розташовано під трубами теплотраси, яка належить Придніпровській тепло-електростанції, що була спроектована та побудована в 1980 – 1990 роках, точний час невідома, бо відсутні будь які документи. 
Окрім цього зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які виявилися в наступному. 
За заявою адвоката Шурина І.В. в інтересах ОСОБА_1 було проведено судово будівельну-технічну експертизу, висновок №197/24 від 26 листопада 2024 року за результатами якої долучено до матеріалів справи.
Зазначає, що експертиза проведена згідно норми ст.106 ЦПК України, якою визначено, що «учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення».
Вищезазначений висновок маєзначення для цієї справи, оскільки задані питання та відповіді відповідають на основне запитання: чи є спірне будівництво самочинне та незаконно побудоване на земельній ділянці без будь–яких дозволів.
Проте судом першої інстанції в клопотанні про призначення судової будівельно-технічної експертизи було відмовлено, про що зазначено в ухвалі суду від 02 грудня 2024 року. 
Вказує, що відповідно до висновків вищезазначеної експертизи ні ОСОБА_1 , а ні попередні власники та користувачі цього нежитлового приміщення, не здійснювали його будівництва, а також не здійснювали безпідставне користування спірною земельною ділянкою.
Зауважує, що згідно експертного висновку, знесення нежитлової будівлі літ.А–1, споруд №1-4, І, що розташована на спірній земельній ділянці (реєстраційний об`єкт нерухомого майна 2168745612101) за адресою: АДРЕСА_1 , передбачає демонтаж несучих залізобетонних та огороджуючих конструкцій естакади, що в свою чергу спричинить ризик обвалення сусідніх будівель (всієї конструкції естакади по напрямку вздовж теплотраси), а саме: руйнування естакади, порушення її просторової жорсткості, що в свою чергу спричинить створення небезпечної ситуації з рівнем можливої небезпеки для здоров`я і життя людей, які перебуватимуть на об`єкті або знаходитимуться ззовні.
Окрім того, знесення нежитлової будівлі, що включає в себе пошкодження естакади, конструкція якої слугує підпірною стіною, може спричинити зрушення масиву ґрунту, що в свою чергу призведе до пошкодження дороги АДРЕСА_1 та прилягаючих багатоповерхових житлових будинків, приміщень, споруд, що розташовані вздовж дороги АДРЕСА_1 . 
За вищезазначених обставин можлива характеристика матеріальних збитків чи соціальних втрат, у разі пошкодження естакади буде відноситися до класу можливих наслідків «СС2» – середні наслідки (місцевого рівня). 
Вказує, що за наявності окремого нежитлового приміщення, демонтаж якого б не створював би небезпеки для здоров`я і життя людей, можливо б було виконати рішення суду, а саме: знесення спірного нежитлового приміщення ОСОБА_1 , але вищезазначені обставини не дозволяють цього зробити. 
Також, вказує, що представником відповідача було подано 2 клопотання про витребування доказів, проте суд відмовив в задоволенні вищезазначених клопотань, що є важливими для повного та всебічного розгляду справи.
У зв`язку з чим просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року по справі № 199/6110/23 скасувати та винести нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач, скориставшись своїм правом, через свого представника, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому Дніпровська міська рада вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною. Оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що враховуючи предмет спору в даній справі та виходячи з характеру спірних правовідносин, судом вірно встановлено обставини, які мають значення для вирішення даної справи та входять до предмету доказування, встановлені на підставі письмових доказів, які є в матеріалах справи. 
Вказує, що копії рішень від 24 липня 1992 року №698 та від 20 липня 2001 року №256/5 наявні в матеріалах справи, отже судом правильно відмовлено у витребуванні документів. 
Зазначає, що необхідність у призначені експертного дослідження об`єкта самочинного будівництва з метою встановлення періоду побудови нежитлового приміщення та основних і огороджувальних конструкцій - відсутня.
Окрім цього зазначає, що вищевказані рішення не містять інформації щодо отримання спірної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для здійснення будівництва.
Звертає увагу, що первісне право приватної власності здійснене на підставі фіктивного договору дарування, а особа зазначена Продавцем ( ОСОБА_3 ) зазначає, що вона не має жодного відношення до спірного об`єкту нерухомого майна та не здійснювала будь-яких правочинів щодо нього. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та узгоджуються з практикою Верховного Суду. 
Необхідно зазначити, що вищезазначене нерухоме майно було реконструйоване (переобладнано), побудоване та зареєстроване без отримання дозвільних документів на проведення будівельних робіт, отримання земельної ділянки під будівництво (переобладнання) та без введення в експлуатацію спірного нерухомого майна. Виключно державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18). 
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року по справі №199/6110/23 - без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Бут Н.В. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник позивача судовому засіданні заперечував проти доводів скарги, просив її відхилити.
Представник третьої особи Таран Т.В. всудовому засіданні просив суд прийняти рішення згідно діючого законодавства.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, що прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. 03 листопада 2020 року, за реєстровим №5561.
Нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №1278/Н, посвідченого 21 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №2195.
У подальшому, за договором дарування від 14 грудня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., реєстровий №2046, ОСОБА_3 було здійснено дарування нежитлових будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .
В ході розгляду справи встановлено, що третя особа ОСОБА_3 , яка, начебто, була власником нерухомого майна за вищевказаною адресою, ніколи не укладала та не підписувала договір дарування, посвідчений 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., за реєстровим №2046, та договір купівлі-продажу №1278/Н, посвідчений 21 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №2195, зареєстрований КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 18 листопада 2007 року, реєстраційний номер 21063869.
Окрім цього, із метою запобігання шахрайських дій з боку невстановлених осіб, ОСОБА_3 30 серпня 2023 року звернулась до Солом`янського УП ГУНП у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та отримала відповідний витяг з ЄРДР №12023105090001036.
Також, із відповіді Міністерства юстиції України №32379/141528-33-23/37.1 від 09 жовтня 2023 року вбачається, що ані відчужувачем, ані набувачем ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу №1278/Н, посвідченого 21 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №2195, не була, а відтак не могла здійснювати дарування за договором дарування, посвідченим 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В. за реєстровим №2046, оскільки не володіла спірним нежитловим приміщенням.
Крім цього, відповідно до Єдиного реєстру нотаріусів, що діють та/або здійснювали свою діяльність на території України, відсутня будь-яка інформація про приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В.
Також встановлено, що 15 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Т.Ф. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41435399, із метою реєстрації права приватної власності на нерухоме майно.
Об`єктом нерухомого майна є нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Для проведення державної реєстрації разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_2 на розгляд державного реєстратора надав: договір дарування, посвідчений 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., реєстровий №2046; технічний паспорт нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 28 травня 2018 року; та лист-відповідь з КП «ДМБТІ» ДМР від 11 вересня 2020 року №9728, виданий на ім`я ОСОБА_3 ..
16 вересня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , індексний номер: 54073792.
Разом із цим, листом заступника начальника управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради Віктора Мішаріна від 16 червня 2022 року №3/15-200 повідомлено, що відповідно до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста, офіційно адреса – АДРЕСА_1 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна ця адреса, відсутній.
Листом начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради Надії Ратич від 24 червня 2022 року №4/1-142 повідомлено, що відповідно до даних Реєстру будівельної діяльності, який забезпечує створення, збирання, накопичення, обробку, захист, облік інформації про об`єкти будівництва та закінчені будівництвом об`єкти, у тому числі: документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт; документи, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, та акт приймання-передавання документів від 27 жовтня 2016 року, відсутні відомості щодо видачі/реєстрації Управлінням документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа директора Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради Дмитра Мовмиш від 01 липня 2022 року, №4/11-298, станом на 22 червня 2022 року за результатами пошуку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у інформаційній підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м.Дніпропетровська не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами.
Із деталізованої інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявлено, що право приватної власності на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 15 вересня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. за ОСОБА_2 , а підставою для цього став договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В. 14 грудня 2010 року, реєстровий № 2046.
Згідно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта за реєстраційним номером 21063869, міститься запис щодо нежитлових приміщень №1, VII, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , які на підставі договору дарування посвідченого 24 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук З.М., реєстровий № 2329, зареєстровані за ОСОБА_4 .
При цьому, відповідно до листа начальника виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР Сергія Усманова від 13 червня 2022 року №4037, реєстрація права власності станом на 31 грудня 2012 року та технічна інвентаризація за адресою: АДРЕСА_1 , КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року справі №200/2192/18. 
Також, відповідач є володільцем приміщень, які розташовані на спірній земельній ділянці без належних на це правових підстав (укладення договору оренди з Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради, тощо), а відтак позовна вимога щодо зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку має ознаки негаторного позову.
Крім цього ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. 03 листопада 2020 року, за реєстровим №5561, а позов поданий до суду 27 липня 2023 року. 
Також до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2020 року у справі №648/533/16-ц.
Таким чином, позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою не застосовується, оскільки порушення прав триває у часі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції і зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).
Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи – на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, – на землі державної власності.
Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (частина перша статті 375 ЦК України).
Стаття 375 ЦК України врегульовує право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Статтею 331 ЦК України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується, зокрема, на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.
Самовільне зайняття земельної ділянки, є правопорушенням відповідно до статті 211 ЗК України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику, зокрема, порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою – шостою статті 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів.
Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
У постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 ЦК України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у статті 376 ЦК України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено. Такий висновок сформульовано у пункті 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
Таким чином, самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.

У справі, що переглядається представник Дніпровської міської ради заявив позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів.
В постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди.
Як слідує із змісту частини третьої статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не може звертатись за підтвердженням належного їй права власності або вимагати визнання належного їй права в іншому, позасудовому порядку.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При цьому суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Способи захисту прав особи – власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.

Як було встановлено, у позовній заяві ДМР вимагає усунення перешкод Міськраді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів з огляду на те, що земельна ділянка на якій розташовано об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, яка у користування під таку забудову не передавалась.
Як було зазначено на земельній ділянці, що належить до комунальної власності, здійснено самочинне будівництво, яке порушує права власника земельної ділянки.
Законом встановлено, що власник земельної ділянки, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини другої статті 212 ЗК України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем – та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.
Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено вище, у даній справі судом першої інстанції встановлено, що право власності відповідачу ОСОБА_1 на нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. 03 листопада 2020 року, за реєстровим №5561.
Нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №1278/Н, посвідченого 21 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №2195.
У подальшому, за договором дарування від 14 грудня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., реєстровий №2046, ОСОБА_3 було здійснено дарування нежитлових будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .
У ході розгляду справи встановлено, що третя особа ОСОБА_3 , яка начебто була власником нерухомого майна за вищевказаною адресою, ніколи не укладала та не підписувала договір дарування, посвідчений 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., за реєстровим №2046, та договір купівлі-продажу №1278/Н, посвідчений 21 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №2195, зареєстрований КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 18 листопада 2007 року, реєстраційний номер 21063869.
Окрім цього, із метою запобігання шахрайських дій з боку невстановлених осіб, ОСОБА_3 30 серпня 2023 року звернулась до Солом`янського УП ГУНП у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та отримала відповідний витяг з ЄРДР №12023105090001036.
Разом з тим у справі, що розглядається, ДМР звернулась з позовом для захисту права комунальної власності територіальної громади на землю, обґрунтовуючи ці позовні вимоги тим, що Міськрада, діючи як власник земельної ділянки, не приймала рішення про надання в оренду земельної ділянки з цільовим призначенням, що дозволяє здійснювати будівництво на ній.
Орган місцевого самоврядування, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою (передбачене, зокрема, статтею 12 ЗК України), наділений повноваженнями звернутися до суду за захистом своїх порушених прав як власник земельної ділянки, тобто за захистом майнових прав у межах приватноправових відносин. Спір між власником земельної ділянки (в тому числі органом місцевого самоврядування) щодо захисту майнового права на цю земельну ділянку та особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на цій земельній ділянці, підлягає розгляду за правилами господарського або цивільного судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 дійшла таких висновків: «6.15. Передбачене частиною сьомою статті 376 ЦК України знесення самочинного будівництва за рішенням суду за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування відбувається в межах реалізації такими органами наданих їм функцій з контролю та нагляду за додержанням суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проєктної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції, захисту суспільних інтересів.

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 грудня 2025 року у справі №908/2388/21, належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача. Належними відповідачами за вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта , оскільки саме ці особи чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).

Колегія суддів зауважує, що обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку.
Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва, як відповідача, надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів.
Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва.
З урахуванням викладеного належним відповідачами у цій справі за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва є  ОСОБА_1 , оскільки саме ця особа є останнім набувачем прав на об`єкт самочинного будівництва та чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, загалом дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, застосувавши релевантну практику Верховного суду у спірних правовідносинах в частині усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Доводи відповідача про те, що суд не надав правової оцінки, яким чином нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , порушують права інших осіб та не доведено факт самочинного будівництва, спростовуються матеріалами справи, і зводяться до не згоди відповідача із судовим рішенням.
Також слід зазначити, що відповідно до листа-відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 13 червня 2022 року №4037, станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності та технічна інвентаризація на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилась взагалі.
Наведені обставини свідчать, що право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , набуто всупереч вимогам чинного законодавства, а усі договори за якими здійснювався перехід права власності свідчать про їх нікчемність, які в судовому порядку не підлягають ані оскарженню, ані визнанню недійсними, що дозволяє суду відхилити доводи сторони відповідача ОСОБА_1 - про добросовісність дій останньої при набутті майна, т.я. договори купівлі-продажу та дарування не оспорювались.

Інші доводи апеляційної скарги не містить посилань на неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, та фактично зводяться до незгоди з ними, що відповідно до статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом першої інстанції, то суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року немає.

Відповідно до ч. ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бут Наталії Вікторівни на рішення Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року - залишити без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська від 08 квітня 2025 у справі №199/6110/23 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 17.06.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв