УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2063/25 Головуючий у 1-й інст. Мельник О. В. 
Номер провадження №33/4805/908/26
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП Доповідач Зав`язун С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року. Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді    Зав`язуна С.М.,
за участю: секретаря    Дем`янчук Н.Д.,
захисників     Кушніренка А.В., Грабчука О.В.,
особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності   ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі, справу про адміністративне правопорушення №289/2063/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2026 року, 
в с т а н о в и в:

зазначеною постановою    ОСОБА_1 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і застосовано до нього адміністративне стягнення, у виді штрафу у розмірі 17 000 грн 00 коп з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Згідно оскарженої постанови суд першої інстанції встановив, що 01.11.2025 року, о 23 год 51 хв, гр. ОСОБА_1 , на АД М06 82 км., поблизу с. Забілоччя, керував транспортним засобом, з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки ТЗ за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager 7510 та в найближчому закладі охорони здоров`я відмовився. Від керування т.з. відсторонено. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.2.5 ПДР України за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись з вказаною постановою місцевого суду, особа, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, провадження у справі закрити. Зазначив, що суд першої інстанції не повно з`ясував всі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, прийняв до уваги недопустимі докази, підійшов формально до вивчення обставин справи, що потягло за собою необґрунтоване притягнення ОСОБА_1 до відповідальності. Вказує, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень. З відеозапису нагрудного відеореєстратора «ехрогt-588рj» поліцейськими вказувалось на те, що зупинка відбулась згідно маневреного повороту з крайньої правої смуги руху у крайню ліву без покажчика повороту, однак ці обставини не підтверджується ні відеозаписами, ні іншими доказами у справі. Вимога поліцейського надати документи та у подальшому пройти огляд на стан сп`яніння є очевидно незаконною. Доданий до протоколу відеозапис не містить відображення усіх обставин, описаних у протоколі. З його змісту неможливо встановити обставини спілкування поліцейського з водієм, обставини оформлення адміністративних матеріалів та ознайомлення водія з ними через відсутність звуку, процедур роз`яснення водію його прав та обов`язків, вручення копії протоколу, тощо, а отже відеозапис є фактично недопустимим доказом. Вважає, що є підстави стверджувати, що наданий на запит суду інший відеозапис є видозміненим, не є оригіналом та не може бути належним доказом. Також зазначає, що до матеріалів справи не додано носій, на який безпосередньо здійснено запис правопорушення чи його носій даних, який є оригіналом електронного доказу. Крім того, наголошує, що фактично протокол та усі адміністративні матеріали були складені працівником поліції без присутності ОСОБА_1 .
Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисників Кушніренка А.В., Грабчука О.В. на підтримку апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Так, за положеннями ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно положень ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Нормами ст.280 КУпАП визначено, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зі змісту ст. 252 КУпАП вбачається, що оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно зі ст. 251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та ін.
На переконання апеляційного суду, вирішуючи справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 суд першої інстанції наведених вище вимог закону дотримався.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Згідно з ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан такого сп`яніння чи щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває у такому стані.
Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій на вимогу працівника поліції зобов`язаний пройти у встановленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Крім того, відповідно до п. 2.4 ПДР України водій зобов`язаний зупинитися на вимогу поліцейського з дотриманням вимог цих Правил.
В судовому засіданні захисники Кушніренко А.В., Грабчук О.В. та особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на відсутності у діях останнього складу адміністративного правопорушення.
Разом з тим, апеляційний суд критично оцінює пояснення ОСОБА_1 , надані під час апеляційного розгляду, як такі, що спрямовані на уникнення адміністративної відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю матеріалів справи та наявними у справі відеозаписами.
Так, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, які були безпосередньо досліджені судами першої та апеляційної інстанцій, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №500802 від 02.11.2025 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку; відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції, на яких зафіксовано факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 , неодноразове пропонування йому пройти огляд на стан сп`яніння та його категоричну відмову від такого огляду; направленнями на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння від 02.11.2025 року; а також копією постанови серії ЕНА №6065568 від 02.11.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.
На переконання апеляційного суду, наявні у справі докази вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є належними, допустимими та достовірними, у своїй сукупності узгоджуються між собою та не викликають сумнівів щодо доведеності вини.
При цьому апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо незаконності зупинки транспортного засобу та відсутності у працівників поліції підстав для пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння.
Як вбачається з матеріалів справи та досліджених у судовому засіданні відеозаписів, транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції у відповідності до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з виявленим порушенням Правил дорожнього руху України, про що водію було повідомлено безпосередньо після зупинки транспортного засобу. Вказані обставини підтверджуються рапортом працівника поліції, постановою серії ЕНА №6065568 від 02.11.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, а також відеозаписом «ехport-lsila», наявним в матеріалах справи.
З дослідженого відеозапису «ехport-lsila» вбачається, що ОСОБА_1 безпосередньо керував транспортним засобом, а після його зупинки працівниками поліції йому було чітко та зрозуміло роз`яснено причину зупинки. Зокрема, останньому повідомлено, що підставою для зупинки стало порушення ним вимог п. 9.2 б Правил дорожнього руху України, а саме — неувімкнення покажчика повороту під час здійснення маневру перестроювання з крайньої лівої у крайню праву смугу руху.
З відеозапису також вбачається, що ОСОБА_1 першочергово сприйняв повідомлену працівниками поліції причину зупинки, не заперечував проти цього та фактично визнав обставини спілкування з поліцейськими, у тому числі висловивши вибачення за вчинений маневр, що додатково підтверджує усвідомлення ним факту порушення вимог Правил дорожнього руху.
Посилання сторони захисту на те, що рапорт працівника поліції не може бути безумовним доказом винуватості особи не заслуговують на увагу, оскільки винуватість ОСОБА_1 встановлена не лише рапортом, а сукупністю взаємопов`язаних доказів, зокрема відеозаписом, протоколом про адміністративне правопорушення, які узгоджуються між собою.
Доводи апелянта про те, що з відеозапису нібито вбачається відсутність порушення Правил дорожнього руху та, відповідно, відсутність підстав для зупинки транспортного засобу, апеляційний суд відхиляє як такі, що не відповідають змісту досліджених доказів. Навпаки, відеозапис підтверджує факт порушення маневру перестроювання без увімкнення покажчика повороту, що прямо узгоджується з поясненнями працівників поліції та зафіксовано під час зупинки транспортного засобу.
Щодо постанови серії ЕНА №6065568 від 02.11.2025 року, апеляційний суд зазначає, що вона не є самостійним та єдиним доказом вини особи, однак у даному випадку підтверджує факт виявлення працівниками поліції порушення Правил дорожнього руху, що стало підставою для законної зупинки транспортного засобу та подальшої перевірки водія.
Отже, посилання сторони захисту на протиправність дій працівників поліції є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Як вбачається з досліджених відеозаписів, дії працівників поліції були послідовними, зрозумілими, а підстави зупинки транспортного засобу були чітко та безпосередньо доведені до відома водія на місці події.
За таких обставин апеляційний суд виходить з того, що під час зупинки транспортного засобу та подальшого оформлення матеріалів адміністративної справи працівниками поліції вимог Закону України «Про Національну поліцію» порушено не було. Усі процесуальні дії були правомірними, здійсненими в межах наданих законом повноважень та у спосіб, визначений законом, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині спрямовані фактично на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції вже надав належну правову оцінку, і підстав для їх задоволення не вбачається.
Окрім того, слід зазначити, що склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не включає як обов`язкову ознаку причину зупинки транспортного засобу, а пов`язується виключно з фактом керування транспортним засобом та відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.
У зв`язку з наведеним, апеляційний суд зазначає, що наявність чи відсутність у водія згоди з підставами зупинки транспортного засобу не впливає на обов`язок виконати законну вимогу працівника поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки такий обов`язок прямо передбачений п. 2.5 Правил дорожнього руху України та не ставиться у залежність від причин зупинки транспортного засобу.
На наявному в матеріалах справи відеозаписі «ехport-lsila» об`єктивно зафіксовані обставини адміністративного правопорушення в обсязі, достатньому для встановлення події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Зокрема, з відеозапису «export-lsila» вбачається, що після повідомлення водію причини зупинки транспортного засобу та подальшого спілкування з ним працівниками поліції було виявлено у ОСОБА_1 явні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук та різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. У зв`язку з цим йому було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння із застосуванням газоаналізатора Alcotest Drager 7510 на місці зупинки транспортного засобу. Спочатку ОСОБА_1 фактично погодився на проходження огляду за допомогою зазначеного приладу, однак у подальшому від проходження огляду відмовився. Крім того, працівниками поліції йому неодноразово повторно роз`яснювався порядок проходження огляду на стан сп`яніння та пропонувалося пройти такий огляд як на місці зупинки транспортного засобу, так і у найближчому закладі охорони здоров`я. Незважаючи на це, ОСОБА_1 від проходження огляду у будь-який передбачений законом спосіб остаточно відмовився, чим фактично не виконав законну вимогу працівників поліції.
Вказані обставини узгоджуються між собою, підтверджуються відеозаписом та письмовими матеріалами справи і у своїй сукупності свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежну фіксацію обставин справи та недопустимість відеозаписів, апеляційний суд зазначає таке. 
Дійсно, первинно до матеріалів справи було долучено відеозапис, який не містив звукового супроводу, що ускладнювало повне сприйняття змісту розмови між працівниками поліції та водієм. Разом з тим, вказані обставини самі по собі не свідчать про недопустимість такого відеозапису як доказу, оскільки відсутність звуку є технічною особливістю окремого носія інформації та не впливає на достовірність зафіксованих на відео візуальних подій.
Судом встановлено, що саме сторона захисту заявила клопотання про витребування повного відеозапису події з нагрудних реєстраторів працівників поліції, посилаючись на неповноту первинно наданого відеоматеріалу. На виконання відповідного клопотання суд першої інстанції витребував у органу поліції додаткові матеріали, однак первинно надісланий диск виявився порожнім, що було обумовлено технічною помилкою при його формуванні або копіюванні даних.
Надалі, на вимогу суду та для забезпечення повного і всебічного розгляду справи, Управлінням патрульної поліції було повторно надано належний відеозапис («export-lsila»), який містить повну та безперервну фіксацію подій з нагрудних відеореєстраторів, у тому числі зі звуковим супроводом. Зазначений відеозапис був безпосередньо досліджений судом та покладений в основу висновків щодо фактичних обставин справи.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що перший відеозапис (без звуку) та подальший відеозапис («export-lsila») стосуються однієї і тієї ж події та є технічно різними способами фіксації одного безперервного факту. Розбіжності між ними носять виключно технічний характер і не свідчать про зміну змісту події чи втручання в запис.
Таким чином, відсутність звукового супроводу на первинному носії та подальше подання повного відеозапису не впливають на допустимість доказів і не спростовують встановлених судом обставин. Натомість саме відеозапис «export-lsila» є належним, допустимим та достовірним доказом, який у сукупності з іншими матеріалами справи дозволяє повно та об`єктивно встановити подію адміністративного правопорушення та винуватість ОСОБА_1 .
Крім того, безпідставними визнає апеляційний суд і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення порядку оформлення адміністративних матеріалів, неналежного роз`яснення прав та обов`язків, відсутності ознайомлення зі змістом протоколу, невручення його копії, ненадання можливості надати пояснення, а також неналежного повідомлення про розгляд справи.
Як вбачається з відеозапису «export-lsila», працівниками поліції вжито належні заходи для оформлення адміністративних матеріалів, зокрема здійснено спроби роз`яснення водію його прав, ознайомлення зі змістом протоколу та вручення його копії.
Водночас об`єктивно зафіксовано, що у певний момент комунікація між працівниками поліції та ОСОБА_1 була ускладнена виключно у зв`язку з його поведінкою, оскільки останній перебував у транспортному засобі та відмовлявся залишити його, фактично обмежуючи можливість безпосереднього ознайомлення з процесуальними документами. Зазначені обставини чітко відображені на відеозаписі та не свідчать про порушення з боку працівників поліції.
Таким чином, твердження апелянта про те, що йому не було роз`яснено права, не вручено копії протоколу або не надано можливості надати пояснення, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними відеоматеріалами, які підтверджують вжиття працівниками поліції всіх необхідних дій для дотримання вимог статей 256, 268 КУпАП.
Апеляційний суд виходить із того, що обов`язок працівників поліції щодо роз`яснення прав та оформлення матеріалів не може бути поставлений у залежність від поведінки особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. У даному випадку неможливість окремих процесуальних дій була зумовлена виключно діями самого ОСОБА_1 , який не забезпечив належної комунікації та участі в оформленні матеріалів.
Доводи апелянта щодо недопустимості відеозапису у зв`язку з ненаданням «оригінального носія» та відсутністю електронного цифрового підпису є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права.
Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція під час виконання своїх повноважень здійснює фото- і відеофіксацію із застосуванням технічних засобів. Отримані в такий спосіб відеозаписи є самостійними електронними доказами, допустимість яких не залежить від їх засвідчення електронним цифровим підписом.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ може існувати на кількох носіях інформації, при цьому кожен електронний примірник є оригіналом. Отже, відеозапис, що міститься на оптичному носії, долученому до матеріалів справи та дослідженому судом, є оригіналом електронного документа у розумінні закону.
Посилання сторони захисту на необхідність подання виключно первинного носія як єдиного допустимого джерела доказу є надмірним формалізмом, оскільки чинне законодавство не встановлює такої вимоги як умови допустимості електронного доказу.
Також є необґрунтованими доводи щодо обов`язкового засвідчення відеозапису електронним цифровим підписом, оскільки законодавством не передбачено такої вимоги для відеофіксації, здійсненої працівниками поліції у межах повноважень, визначених статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію».
Таким чином, відсутність електронного цифрового підпису не впливає на автентичність, цілісність та допустимість відеозапису як доказу, якщо його зміст досліджений судом та підтверджується сукупністю інших доказів у справі.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є формальними, юридично неспроможними та не спростовують висновків суду щодо належності та допустимості відеозапису.
Сам по собі факт незгоди особи із постановою про адміністративне правопорушення або її суб`єктивне тлумачення відеозапису не свідчить про незаконність дій працівників поліції.
Посилання апелянта на окремі судові рішення, зокрема постанови Верховного Суду та інших апеляційних судів, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки наведені рішення ухвалені за інших фактичних обставин справ та не є тотожними даному провадженню.
Переконливих доводів, які б безумовно спростовували надані разом з протоколом докази вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, наведено не було.
Будь-яких інших підстав для скасування оскаржуваної постанови Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2026 року в апеляційній скарзі не наведено.
Таким чином, оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, вважаю, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
З врахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що постанова Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2026 року є законною та обґрунтованою, а підстави для її скасування та закриття провадження, як того просить апелянт відсутні.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя: