ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" травня 2026 р. Справа№ 911/701/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Кравчука Г.А.
суддів: Спаських Н.М. 
Коробенка Г.П. 

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.
за участю представників сторін:
прокурор: Спора Г.І.
від позивача: не з`явився
від відповідача-1: не з`явився
від відповідача-2: Іщенко Г.М.
від третьої особи-1: не з`явився
від третьої особи-2: Максимов В.В., Баранов В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора
на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 (повне рішення складено 12.06.2025)
у справі № 911/701/23 (суддя Бацуца В.М.)
за позовом Заступника Керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації
до 1. Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області,
2. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбіната "Хотівський"
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:
1. Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" (третя особи-1),
2. Інститут археології Національної академії наук України (третя особа-2),
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (третя особа-3)
про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог і заперечень.
У березні 2023 року Заступник Керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбіната "Хотівський" про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішень державних реєстраторів Бишівської сільської ради Хоменко Т. М. та Заріцької В. В. від 16.04.2021 р. за індексними номерами 57681762, 57681279, 57682992, 57686413, 57682930 про державну реєстрацію права власності Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області та права постійного користування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбіната "Хотівський" на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487:000:04:004:5560; усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487000:04:004:5560 шляхом їх повернення з власності Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області та з постійного користування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбіната "Хотівський".
В обґрунтування позовних вимог прокурор стверджує про безпідставне набуття та реєстрацією за відповідачем-1 права власності та за відповідачем-2 права постійного користування на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487:000:04:004:5560, які відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах Хотівського агролісництва Державного підприємства „Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" та перебувають у постійному користуванні останнього.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 у задоволенні позову Заступника Керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції встановив, що прокурором при зверненні в інтересах позивача до відповідачів із даним позовом не вірно обрано спосіб захисту прав та інтересів у спірних відносинах, а також те, що ним у процесі розгляду справи достовірно не доведено віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення та до земель історико-культурного призначення, межі та координати накладання спірних земельних ділянок із землями, які знаходяться в постійному користуванні Хотівського агролісництва Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" та землями пам`ятки археології "Городище "Велике Ходосівське", факти та момент надання (передачі) відповідному державному (комунальному) лісогосподарському підприємству у постійне користування спірних земельних ділянок, а також формування, надання і виділення відповідної земельної ділянки під розташування пам`ятки археології "Городище "Велике Ходосівське", до складу якої могли б увійти спірні земельні ділянки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Заступник Генерального прокурора 02.07.2025 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 та ухвалити нове про задоволення позову.
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права - ст.ст. 76, 77, 79, 207 ГПК України (прийняття до розгляду неналежних та недопустимих доказів, незастосування стандарту доказування "вірогідності доказів"), неправильним застосуванням норм матеріального права - ст.ст. 53, 152 ЗК України, та невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи (щодо розташування спірних земель на території пам`ятки археології).
Прокурор зазначає про відсутність рішення, на підставі якого могло виникнути у КСП АК "Хотівський" право постійного користування землею, яке зазначене у державному акті на право постійного користування землею від 06.12.1999 серії ІІ-КВ № 002924 як підстава його видачі. 
На думку прокурора судом першої інстанції не враховано наявні у матеріалах справи докази про належність спірних ділянок до земель лісогосподарського призначення та їх розміщення на території пам`ятки археології (землі історико-культурного призначення).
Прокурор також вказує на наявність в матеріалах справи науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання території пам`ятки "Городище", а саме - паспорт пам`ятника складений Інститутом археології АН УРСР 04.12.1975, який не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення.
Окрім того, прокурор зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду щодо обраного прокурором способу захисту та не враховано той факт, що земельні ділянки не вибули з державної власності, а протиправно оформлені у постійне користування.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2025 апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Тарасенко К.В., Коробенко Г.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України. Надано скаржнику десятиденний термін з моменту отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржником 21.07.2025 надано суду докази надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів третій особі-3 - Феодосіївській сільській раді Обухівського району Київської області.
У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці з 24.07.2025 по 25.07.2025 включно, з 28.07.2025 по 01.08.2025 включно, з 04.08.2025 по 06.08.2025 включно, процесуальні дії по справі не здійснювались.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23, справу № 911/701/23 призначено до розгляду на 07.10.2025. Витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/701/23. 
У зв`язку з перебуванням судді Коробенка Г.П. у відпустці з 06.10.2025 по 09.10.2025 включно, судді Тарасенко К.В. у відпустці з 07.10.2025 по 09.10.2025 включно, судове засідання у призначений час не відбулось.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 розгляд справи, призначено на 25.11.2025.
У судовому засіданні 25.11.2025 оголошено перерву до 24.12.2025.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2025 призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відрядженні.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2025 апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Сибіги О.М., Коробенка Г.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 та призначено розгляд справи на 19.02.2026.
У судовому засіданні 19.02.2026 оголошено перерву до 24.03.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Сибіги О.М. у відпустці, судове засідання у призначений час не відбулось.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку з перебуванням судді Сибіги О.М. у відпустці.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від від 25.03.2026 апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Коробенка Г.П., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі № 911/701/23 та призначено розгляд справи на 05.05.2026
Позиція інших учасників справи.
22.08.2025 до Північного апеляційного господарського суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-2 зазначає, що законність як перетворення КСП Агрокомбінат "Хотівський" у СТОВ Агрокомбінат "Хотівський", так і реєстрація права власності на земельні ділянки за СТОВ, які встановленні в ухвалі Верховного Суду від 14.05.2025, постанові Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2024 та рішенні Господарського суду Київської області від 01.03.2024 у справі №911/1280/23 є преюдиційними та мають бути враховані при розгляді даної справи.
Окрім того, відповідач-2 зазначає, що прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що а) наявне рішення уповноваженого органу державної влади або місцевого самоврядування про передачу в користування для лісогосподарських потребу землельні ділянки ДП СЛП "Київоблагроліс", б) матеріали лісовпорядкування року дійсно існують, в) такі матеріали були складені згідно з вимогами відповідних нормативно правових актів, державних норм, нормативів та стандартів, г) вказані матеріали лісовпорядкування були затверджені згідно вимог законодавства, ґ) земельні ділянки, що належать відповідачу-2 є самими тими земельними ділянками, які за твердженням прокурора перебувають в користуванні лісогосподарського підприємства.
Явка представників сторін.
У судове засідання 05.05.2026 з`явились прокурор, представник відповідача-2 та представники третьої особи-2.
Прокурор просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні 05.05.2026 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив апеляційний господарський суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення у даній справі залишити без змін.
Представники третьої особи-2 підтримали позицію прокурора, просили апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ № 001599 від 01.12.1997 Радгоспу "Хотівський" надано право постійного користування 1 716,3 га землі для сільськогосподарського виробництва в межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Рішенням Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 22.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" вирішено передати Колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" у колективну власність земель; надати у постійне користування 845,8 га земель.
Рішенням Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" вирішено передати Колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" у колективну власність земель; надати у постійне користування 152,2 га земель.
Рішенням Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" вирішено передати Колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" у колективну власність земель; надати у постійне користування 108,9 га земель.
Рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області від 29.09.1998 "Про передачу у колективну власність та постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству агрокомбінат "Хотівський" в межах Хотівської, Лісниківської та Ходосівської сільських рад вирішено передати КСП агрокомбінат "Хотівський" у колективну власність 1 637,5 га, в тому числі в межах: Хотівської сільської ради 523,3 га, Лісниківської сільської ради 293,1 га, Ходосіївської сільської ради 821,1 га; надати КСП агрокомбінат "Хотівський" у постійне користування 1 106,9 га, в тому числі в межах: Хотівської сільської ради 152,2 га, Лісниківської сільської ради 108,9 га, Ходосівської сільської ради 845,8 га.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999 КСП агрокомбінат "Хотівський" надано право постійного користування 845,8 га землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Рішенням зборів уповноважених членів КСП АК "Хотівський" від 03.03.2000, оформленим протоколом № 2 від 03.03.2000, вирішено, у тому числі, реорганізувати КСП АК "Хотівський" в ТОВ АК "Хотівський", який є правонаступником КСП АК "Хотівський".
15.04.2021 суб`єктом державної реєстрації прав державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Хоменко Т. М. на підставі положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" було проведено державну реєстрацію права державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області на нерухоме майно за реєстраційним номером № 2338681632224 земельна ділянка з кадастровим номером 3222487000:04:004:5202 площею 12,5605 га, а за СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" право постійного користування вказаною земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999, що підтверджується Інформацією № 311848466 від 06.10.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявною у матеріалах справи.
15.04.2021 суб`єктом державної реєстрації прав державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Хоменко Т. М. на підставі положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" було проведено державну реєстрацію права державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області на нерухоме майно за реєстраційним номером № 2338656732224 земельна ділянка з кадастровим номером 3222487000:04:004:5472 площею 39,6847 га, а за СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" право постійного користування вказаною земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999, що підтверджується Інформацією № 311848587 від 06.10.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявною у матеріалах справи.
15.04.2021 суб`єктом державної реєстрації прав державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Хоменко Т. М. на підставі положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" було проведено державну реєстрацію права державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області на нерухоме майно за реєстраційним номером № 2338736432224 земельна ділянка з кадастровим номером 3222487000:04:004:5547 площею 14,0000 га, а за СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" право постійного користування вказаною земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999, що підтверджується Інформацією № 311848680 від 06.10.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявною у матеріалах справи.
15.04.2021 суб`єктом державної реєстрації прав державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Заріцькою В. В. на підставі положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" було проведено державну реєстрацію права державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області на нерухоме майно за реєстраційним номером № 2338892032224 земельна ділянка з кадастровим номером 3222487000:04:004:5545 площею 10,7304 га, а за СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" право постійного користування вказаною земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999, що підтверджується Інформацією № 311848637 від 06.10.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявною у матеріалах справи.
15.04.2021 суб`єктом державної реєстрації прав державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Заріцькою В. В. на підставі положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" було проведено державну реєстрацію права державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області на нерухоме майно за реєстраційним номером № 2338733232224 земельна ділянка з кадастровим номером 3222487000:04:004:5560 площею 28,2962 га, а за СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" право постійного користування вказаною земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999, що підтверджується Інформацією № 311848749 від 06.10.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявною у матеріалах справи.
Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності підстав для набуття та реєстрації за відповідачем-1 права власності та за відповідачем-2 права постійного користування на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487:000:04:004:5560.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в особі Київської ОДА у справі колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Стаття 14 Конституції України визначає, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.99 N 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.
Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.
"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права" передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
При цьому, на сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.
Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18).
За твердженням прокурора, відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київської області від 16.11.2022 №10-10-0.222-5656/2-22 в місцевому фонді документації із землеустрою відсутні проекти формування та встановлення меж с. Ходосівка, с. Хотів, що унеможливлює визначення на їх підставі місць розташування спірних ділянок. 
Водночас, враховуючи що перші десять цифр кадастрових номерів спірних земельних ділянок закінчуються нулями, прокурор вважає, що останні розташовані за межами населеного пункту.
Правомочності власника щодо вказаних земель належать Київській обласній державній адміністрації у порядку ст. 122 Земельного кодексу України, яка прокурором визначена як орган, уповноважений законом здійснювати відповідні владні функції у спірних відносинах - позивач.
Київська обласна прокуратура зверталась до Київської обласної державної адміністрації із листом від 18.01.2023 № 15/1-52вих-23, у якому повідомляла обставини справи та зміст виявлених порушень.
У відповідь Київська обласна державна адміністрація надала лист від 01.02.2023 №3677-23, у якому вказала, що КОДА не вживала заходів спрямованих на захист інтересів держави з метою повернення у державну власність спірних земельних ділянок.
Отже прокуратурою вірно визначено орган, уповноважений здійснювати функції держави та захист її інтересів у спірних правовідносинах, та документально підтверджено його бездіяльність, а також дотримано порядок попереднього повідомлення такого органу, встановлений ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вимоги Закону України "Про прокуратуру" та Господарського процесуального кодексу України щодо підтвердження підстав звернення з позовом до суду прокурора у даній були дотримані.
Щодо суті позовних вимог прокурора у даній справі.
Суд апеляційної інстанції, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи та надаючи оцінку доводам прокурора щодо вказаних вище підстав апеляційного оскарження, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.
Щодо правонаступництва СТОВ АК "Хотівський".
Згідно з положенням Закону України "Про підприємства в Україні" (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносини) колективне підприємство визначено як вид підприємств в Україні; ліквідація та реорганізація яких, відповідно до статті 34 (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) здійснюється за рішенням власника з дотриманням вимог антимонопольного законодавства, а у випадках, передбачених цим Законом, - за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду; підприємство вважається реорганізованим або ліквідованим з моменту виключення його з державного реєстру України; при перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.
Статтею 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" у відповідній редакції визначено, що реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) та ліквідація підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду чи арбітражного суду. У разі злиття підприємства з іншим підприємством усі майнові права та обов`язки кожного з них переходять до новоствореного підприємства. У разі поділу підприємства до новостворених підприємств переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства. При перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.
Таким чином, за приписами наведених законів при злитті, приєднанні чи перетворенні підприємства правонаступник реорганізованого підприємства отримує за передаточним балансом його зобов`язання та майно.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство самостійно володіє, користується і розпоряджається належними йому об`єктами власності. Право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном. Право власності підприємства охороняється законом. Належне йому майно може бути передано державним, кооперативним та іншим підприємствам, організаціям і громадянам за рішенням загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених.
У 2007 році прокурор звертався до Господарського суду Київської області з позовом до СТОВ Агрокомбінату "Хотівський" про визнання недійсним частково рішення загальних зборів КСП агрокомбінату "Хотівський" про реорганізацію його в СТОВ Агрокомбінат "Хотівський", яке оформлене протоколом № 2 від 03.03.2000р.
Господарський суд Київської області від 02.11.2007 у справі № К9/358-07 ухвалив рішення про відмову у позові прокурора, встановивши законність перетворення КСП у СТВО.
Постановою Вищого господарського суду України від 27.11.2007 у справі №131/13-05, підтверджені встановлені факти й обставини правонаступництва судами попередніх інстанцій, а саме що СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" є правонаступником всіх прав обов`язків КСП Агрокомбінат "Хотівський", в тому числі відносно земельної ділянки у встановлених межах, терміни переоформлення якої законодавством не визначені.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.02.2005 у цивільній справі № 2-2303/05, у якому зокрема вказано, що "рішення про реорганізацію КСП Агрокомбінат "Хотівський" прийнято органом підприємства в межах встановленої законом компетенції. Отже, суд вважає встановленим факт наявності у учасників зборів уповноважених членів КСП Агрокомбінат "Хотівський", які відбулися 3 березня 2000 року, наданих їм членами підприємства повноважень, необхідних для участі у зборах та прийняття рішення про реорганізацію підприємства. Також суд вважає встановленим факт прийняття рішення про реорганізацію КСП Агрокомбінат "Хотівський" від 3 березня 2000 року повноважними зборами і достатньою для його прийняття кількістю голосів у встановленому законом порядку. Оскільки СГТОВ Агрокомбінат "Хотівський" є правонаступником КСП Агрокомбінат "Хотівський", він набув усіх прав та обов`язків останнього…". Апеляційну та касаційну скарги прокуратури в інтересах держави в особі Ходосівської сільської ради на вказане рішення відхилено ухвалами апеляційного суду Львівської області від 28.07.2008 та ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.12.2011.
Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 13.11.2007 у справі №2-3840/2007 встановлено, що: "…відповідно до рішення зборів членів КСП Агрокомбінат "Хотівський", які відбулися 3 березня 2000 року, підприємство реорганізовано шляхом перетворення в СГТОВ Агрокомбінат "Хотівський". У відповідності ч. 2 ст. 37 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, ч. 6 ст. 31 Закону "Про колективне сільськогосподарське підприємство", при реорганізації підприємства до новоствореного переходять майнові права й обов`язки колишнього підприємства в обсязі, що відповідає виду реорганізації".
Крім того, у жовтні 2022 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Києво-Святошинського районного суду з аналогічним позовом в інтересах держави в особі Феодосіївської сільської ради до ОСОБА_9 , третя особа СТОВ АК "Хотівський" про скасування рішень та витребування земельних ділянок з аналогічних підстав, а саме щодо земельних ділянок, які були зареєстровані за СТОВ "Хотівський" в аналогічному порядку та у подальшому були відчужені на користь відповідача фізичної особи. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.11.2023 у справі №372/2967/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2024, у позові прокурору відмовлено повністю.
У постанові Київського апеляційного суду від 23.01.2024 у справі №372/2967/22 суд встановив, що:
"Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 10.02.2000 №66 зобов`язано КСП Агрокомбінат "Хотівський" до 01.03.2000 завершити роботи по визначенню земельних та майнових паїв в натурі та винести на затвердження загальних зборів членам КСП.
Згідно протоколу №2 зборами уповноважених членів КСП Агрокомбінат "Хотівський" від 03 березня 2000 року було прийнято рішення реорганізувати КСП Агрокомбінат "Хотівський" в СТОВ Агрокомбінат "Хотівський", який є правонаступником всіх прав та обов`язків КСП Агрокомбінат "Хотівський".
На підставі зазначеного протоколу КСП Агрокомбінат "Хотівський" був перетворений СТОВ Агрокомбінат "Хотівський", про що 06 квітня 2000 року було видано свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи в ЄДР.
Згідно з п. 1.1 Статуту СТОВ Агрокомбінат "Хотівський", зареєстрованого Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області 06 квітня 2000 року за №1978, СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" є правонаступником майнових прав та обов`язків КСП Агрокомбінат "Хотівський".
Зазначаючи, що КСП Агрокомбінат "Хотівський" було припинене, а СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" створене як нове підприємство, прокурор не надав доказів на підтвердження припинення КСП Агрокомбінат "Хотівський" якимось іншим способом, ніж перетворення у СТОВ Агрокомбінат "Хотівський".
Матеріали справи не містять доказів того, що надані КСП Агрокомбінат "Хотівський" спірні земельні ділянки перейшли до державної чи комунальної власності на момент перетворення КСП Агрокомбінат "Хотівський`у СТОВ Агрокомбінат "Хотівський".
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16.
Таким чином, вищенаведені судові рішення, учасником яких є СТОВ Агрокомбінат "Хотівський", є преюдиційними при розгляді даної справи, а факт правонаступництва відповідачем-2 прав та обов`язків КСП Агрокомбінат "Хотівський" колегія суддів вважає встановленим.
Прокурор наполягає, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах Хотівського агролісництва Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" та перебувають у постійному користуванні останнього, а також відносяться та знаходяться в межах території пам`ятки археології "Городище "Велике Ходосівське".
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України).
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Приписами ч. 1 ст. 18 Земельного кодексу України унормовано, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
У відповідності до ст. 1 Лісового Кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.
Статтями 5, 7, 8, 9 Лісового кодексу України унормовано, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.
Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Отже, чинне законодавство допускає перебування у комунальній власності лісових земель, які знаходяться у межах населених пунктів, або таких, які набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Згідно з ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.
Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
Згідно з ст. 53 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.
Статтею 54 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
Згідно з ст. 55 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ст. 56 Земельного кодексу України).
Статтею 57 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Згідно з ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Згідно з ст. 92 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Частиною 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Частиною 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент звернення прокурором в інтересах позивача із даним позовом в суд) передбачено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умовами, за яких право постійного користування земельною ділянкою може підтверджуватися планово-картографічними матеріалами, є доведеність факту передання земельної ділянки на користь відповідного державного (комунального) лісогосподарського підприємства до набрання чинності Земельним Кодексом України.
Право відповідача-2 на постійне користування спірними земельними ділянками підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999.
При цьому, доводи прокурора про те, що вказаний державний акт є нікчемним та не існує, є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються відповідними рішенням Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 22.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський", рішенням Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський", рішенням Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський", рішеннями Києво-Святошинської районної ради Київської області від 29.09.1998 "Про передачу у колективну власність та постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству агрокомбінат "Хотівський" в межах Хотівської, Лісниківської та Ходосівської сільських рад, що наявні у матеріалах справи.
Колегія суддів зазначає, що територіальні громади, на землях яких знаходяться спірні ділянки, в особі органів місцевого самоврядування неодноразово приймали рішення, спрямовані на передання спірних земель у постійне користування відповідачу-2, що виключає ймовірність відсутності в останнього відповідних прав.
З метою встановлення факту накладення спірних земельних ділянок на земельні ділянки (ділянка), на яких знаходиться пам`ятка археології "Городище "Велике Ходосівське" судом першої інстанції було призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення якої поставлено такі питання:
1.1. Чи розташовані земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547. 3222487000:04:004:5545, 3222487000:04:004:5560 в межах земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, наданих у постійне користування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбіната "Хотівський" відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 06.12.1999 серії ІІ-КВ № 002924, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 273?;
1.2.Чи накладаються повністю або частково (та якщо частково - то в якій частині) земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487000:04:004:5560 та земельні ділянки Хотівського агролісництва Державного підприємства „Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс", зазначені в позовній заяві по справі та на планово-картографічних матеріалах (планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2019 року), доданих до позовної заяви по справі, і яка площа такого накладення?;
1.3.Чи накладаються повністю або частково (та якщо частково - то в якій частині) земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487000:04:004:5560 та земельні ділянки (ділянка), на яких знаходиться пам`ятка археології "Городище "Велике Ходосівське", і яка площа такого накладення?
У висновку експерта № 632/24-41 від 02.08.2024 зазначено, зокрема, що встановити чи накладаються повністю або частково (та якщо частково - то в якій частині) ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5560 та земельні ділянки (ділянка), на яких знаходиться пам`ятка археології "Городище "Велике Ходосівське", і яка площа такого накладення з наданих на дослідження документів та матеріалів не уявляється можливим (див. вступну частину).
У вступній частині висновку експерта вказано про те, що в матеріалах справи відсутні графічні матеріали, які є складовими відповідних документацій, на яких відображена відповідна геодезична інформація з використанням якої можливо визначити в натурі (на місцевості) (на земній поверхні) місце розташування вказаної пам`ятки археології та її охоронні зони.
Посилаючись на вказані зауваження експерта, прокурор в апеляційній скарзі заявляє про свою незгоду з висновком експерта та вказує, що зазначений висновок судового експерта не стосується предмета доказування, а відтак не може бути врахований при вирішенні спору у цій справі.
Водночас, колегія суддів зазначає, що з огляду на звернення до суду прокурора в інтересах позивача, саме на них покладається тягар доказування. Натомість, ні позивач, ні прокурор не надали жодних доказів на підтвердження обставини накладення спірних земельних ділянок на земельні ділянки Хотівського агролісництва Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" та / або на земельні ділянки, на яких знаходиться пам`ятка археології "Городище "Велике Ходосівське", як і не заявлено клопотань про проведення у справі судової експертизи, яка, на думку прокурора, відповідатиме предмету доказування.
Відтак, суд не вбачає підстав для неврахування висновку експерта №632/24-41 від 02.08.2024.
З інших наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити як сам факт передання у постійне користування спірних земельних ділянок чи масиву, що включав би їх, так і момент такого ймовірного передання, що унеможливлює перевірку судом факту дійсного перебування спірних земельних ділянок у постійному користуванні відповідної третьої особи, та, відповідно, ставить під сумнів можливість доведення прокурором факту перебування спірних земельних ділянок на праві постійного користування вказаного підприємства планово-картографічними матеріалами.
Крім того, самі матеріали лісовпорядкування було затверджено наказом Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства № 48 від 08.09.2022, тобто пізніше ніж було проведено державну реєстрацію щодо спірних земельних ділянок права державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області та права постійного користування земельними ділянками за СТОВ Агрокомбінатом "Хотівський".
В матеріалах справи наявний лист УДПЛВО "Укрдержліспроект" № 651 від 11.07.2023, наданий на виконання ухвалу Господарського суду Київської області від 21.06.2023 про витребування доказів, в якому зазначено про відсутність матеріалів лісовпорядкування.
У матеріалах справи відсутні будь-які актуальні технічні матеріали чи науково-проектна технічна документація з визначення меж і режимів використання території та/або зон охорони пам`ятки археології "Городище "Велике Ходосівське", що також підтверджується листом Міністерства культури та інформаційної політики України № 08/35/77-23 від 23.05.2023.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що прокурором та позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт віднесення спірних земельних ділянок, станом на дату передання їх у державну власність (як земель сільсьгосподарського призначення) та в постійне користування, до земель лісогосподарського призначення або історико-культурного призначення.
Щодо способу захисту.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі й6ого порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Відповідно до усталеної позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
У справі, що розглядається, прокурор звернувся до суду, обравши спосіб захисту порушеного права у вигляді усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження землями шляхом скасування рішень державних реєстраторів, а також шляхом їх повернення з власності Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області та з постійного користування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбіната "Хотівський".
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, негаторним позовом є позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Водночас відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.
Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така інша особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння такою особою таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
У пункті 56 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є належним та ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає також із постанов Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункт 87)).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 22.01.2025 у справі № 446/478/19).
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що коли право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Належним способом захисту права позивача у даному випадку є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки з володіння відповідача.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).".
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 927/261/24, від 24.06.2025 у справі № 927/786/24 та від 10.09.2025 у справі № 907/242/24.
Відтак, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про неефективність обраного прокурором способу захисту.
З огляду на встановлені у даній справі обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить до висновку, що доводи скаржника не спростовують правильності висновку суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про відсутність підстав для задоволення позову.
Зважаючи на викладене, надаючи оцінку встановленим обставинам у сукупності відповідно до вимог статті 86 ГПК України, доводи скаржника в апеляційній скарзі з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, неповного з`ясування обставин та дослідження доказів, що є підставою для скасування судового рішення, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на викладене зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі та, відповідно, не впливають на вирішення спору у даній справі.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Нормою статті 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.
Судові витрати.
Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника (прокурора).
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/701/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 у справі №911/701/23 залишити без змін.
3. Матеріали справи №911/701/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 15.05.2026.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук 

Судді Н.М. Спаських

Г.П. Коробенко