Доманівський районний суд Миколаївської області 

Справа № 475/315/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

29 червня 2026 р.	с-ще Доманівка	

29 червня 2026 року селище Доманівка
Доманівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Кащака А.Я.,
за участю секретаря судового засідання Куш О.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача 1, ТОВ «Меліоратор Агро Юг» - Прутяна О.А. (в режимі ВКЗ),
відповідача 2 - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, в приміщенні Доманівського районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меліоратор-Агро Юг», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_2 звернулася з позовом в інтересах ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меліоратор-Агро Юг», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Доманівської селищної ради (колишньої Щасливської с/р) Вознесенського району Миколаївської області, кадастровий номер 4822784600:08:000:0090, площею 4,5915 га. Дану земельну ділянку позивачка успадкувала від свого батька - ОСОБА_4 . Відповідно до укладеного Договору оренди земельної ділянки від 04.04.2005 року земельна ділянка була передана спадкодавцем - ОСОБА_4 в оренду ТОВ «Меліоратор-Агро Юг» (далі - відповідач-1). 
01.06.2016 року відповідач 1 уклав Додаткову угоду до Договору нібито від імені малолітньої позивачки, якій на той час було лише 9 років, а підпис на Угоді не належить позивачці. Окрім того, 13.02.2017 р. матір`ю позивачки - ОСОБА_3 (далі - відповідач-2), від імені малолітньої дочки, була укладена Додаткова угода, якою внесені зміни до істотних умов Договору, а саме: змінено форму та розмір орендної плати та продовжено строк дії Договору - до 31.12.2027 року, що перевищує строк досягнення позивачкою вісімнадцяти років, чим порушено законодавство, оскільки, матір позивачки не мала попереднього дозволу органу опіки та піклування на передачу земельної ділянки в довгострокову оренду. 
Зазначає, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування відповідно до стаття 71 ЦК України є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. За таких умов, вважає, що вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. 
За умовами Додаткової угоди, орендна плата за земельну ділянку позивачки встановлена в розмірі не менше 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і виплачується щорічно до 31 грудня в грошовій, натуральній або відробітковій формі. Відповідач-1 виплачував орендну плату частково зерном частково грошовими коштами: за 2024 рік: зернових (ячмінь, пшениця) - 1500 кг; за 2025 рік: зернових - 1200 кг (ячмінь, пшениця); грошові кошти в сумі - 4629 грн. на банківську картку. Укладаючи договір про виплату орендної плати зерном матір Позивачки мала на меті годувати своє підсобне господарство (кури, гуси, корова) для того щоб прогодувати сім`ю. Проте, натуральна форма орендної плати для позивачки не прийнятна, оскільки їй потрібні гроші для здобуття професійної освіти, на оплату за квартиру (гуртожиток), на проїзд, тощо. 
Крім того, зазначена в Додатковій угоді, орендна плата в розмірі не менше 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки є значно меншою аніж орендна плата за аналогічні земельні ділянки (паї) в межах Доманівської територіальної громади. 
Вважає, що передавши земельну ділянку позивачки в довгострокову оренду, її матір порушила права та інтереси дитини, звузивши обсяг існуючих майнових прав дитини та порушивши охоронювані законом інтереси дитини, а тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом та просить визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки, укладений 04 квітня 2005 року (зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.09.2016 року, номер запису про інше речове право 16236354).
У письмовому відзиві на позовну заяву, представник відповідача Прутян О.А. просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Договір оренди від 04.04.2005 року був укладений законним власником ОСОБА_4 (батьком позивачки) з дотриманням вимог чинного на той час законодавства. Додаткова угода від 13.02.2017 року була підписана матір`ю позивачки ОСОБА_3 , яка діяла як законний представник малолітньої дитини. Згідно з текстом позову, мета укладення угоди (отримання орендної плати в натуральній формі для підсобного господарства) була спрямована на забезпечення життєдіяльності сім`ї, що відповідало інтересам дитини. На момент укладення угоди сім`я Позивачки (в особі матері - Відповідача 2) мала гостру потребу в натуральній формі оплати (зерні) для ведення підсобного господарства, що безпосередньо забезпечувало харчування малолітньої ОСОБА_5 . Отримання стабільного доходу (як у грошах, так і в зерні) протягом 9 років дозволило законному представнику утримувати дитину, що повністю відповідає приписам ст. 177 СК України щодо дбайливого ставлення до майна дитини. Протягом усього строку дії договору та додаткових угод ані Відповідач-2 (як законний представник), ні позивачка (після досягнення відповідного віку) жодного разу не зверталися до Орендаря з пропозицією щодо збільшення відсотку орендної плати. Встановлення орендної плати на рівні 3% у поєднанні з обов`язком Орендаря підтримувати якісний стан землі забезпечило стабільний дохід для утримання дитини без будь-яких ризиків втрати самого активу. Таким чином, мати дитини діяла як розсудливий власник, обираючи гарантований державою мінімум у поєднанні з надійним управлінням майном. Орендна плата (у грошовій та натуральній формі) безпосередньо спрямовувалася на потреби сім`ї та утримання дитини. Зерно, отримане як орендна плата, використовувалося для годівлі домашньої худоби, що забезпечувало дитину продуктами харчування. Таким чином, дохід від оренди став джерелом реального матеріального забезпечення неповнолітньої, що повністю відповідає вимогам законодавства про захист інтересів дитини. За наведеного, слідує, що укладення додаткових угод про продовження дії Договору оренди був найбільш ефективним способом реалізації прав власності дитини на той час, а відсутність формального дозволу органу опіки не призвела до звуження або порушення її майнових прав. Позивачка не оспорює факт регулярного отримання орендної плати (у грошовій та натуральній формі) протягом 2016-2025 років, а тому за наведеного, просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Також позивачем та відповідачем-1 були подані до суду відповідь на відзив та заперечення на відповідь, якими сторони підтримали власні позиції та обгрунтоавння викладенні у позовній заяві та відзиві відповідно.
Від відповідача ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву не надходило, заяв та клопотань по суті позовних вимог до суду не подавала.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила визнати недійсним договору оренди земельної ділянки. Також пояснила, що вважає, що її права порушені відповідачем та бажає повернути земельну ділянку, оскільки орендар оплачує орендну плату нещу за ринкову. Орендну плату за земельну ділянку весь час отримувала її мати  ОСОБА_3 та витрачала на її утримання та навчання, а з 2013 по 2017 роки орендну плату за землю теж отримувала її мати. 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала та просила визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки, укладений 04 квітня 2005 року, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.09.2016 року, оскільки вважає саме цей правочин слід визнати недійсним у судовому порядку, та відновить права позивача, які були порушені зі сторони ТОВ "Меліоратор Агро Юг".
Представник відповідача-1 Прутян А.О. в судовому засіданні підтримав позицію викладену ним у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, та просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог та стягнути з відповідача судові витрати у зв`язку з розглядом справи.
В судовому засіданні відповідач-2 ОСОБА_3 позов визнала та пояснила, що 13.02.2017 року дійсно уклала додаткову угоду від імені своєї на той час неповнолітньої дочки ОСОБА_1 без згоди органу опіки та піклування. Вона не зверталася до органу опіки та піклування, оскільки діяла в інтересах дочки, а про те що необхідна згода органу її ніхто не повідомляв. Орендну плату від ТОВ "Меліоратор Агро Юг" отримувала частково в натуральній формі, так як веде підсобне господарство, а також в грошовій формі, а кошти витрачала виключно на утримання та навчання дочки ОСОБА_1 , а зернові для годування птахів та тварин підсобного господарства. Востаннє орендну плату вона отримала в 2023 році в сумі 25000 грн., та дані кошти були витрачені виключно на навчання дочки, а також супутні витрати пов`язані з її навчанням. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У відповідності до частин 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 2005 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Меліоратор -Агро Юг» укладено договір оренди земельної ділянки, за яким орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Щасливської сільської ради, загальною площею 4,59 га, строком на 5 років до 31 грудня 2010 року. Вказаний договір підписано орендодавцем - ОСОБА_4 та представником орендаря ТОВ «Меліоратор -Агро Юг» і зареєстрований у Доманівському реєстраційному окрузі , про що в Державному реєстрі земель вчинено запис №040701300006 від 01.03.2007 року. 
Відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 виданого 21.01.2008 року, згідно якого її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Як пояснила в судовому засіданні відповідач-2, прізвище ОСОБА_7 було зазначено у свідоцтві - ОСОБА_8 з її слів.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від 21.10.2014 року державним нотаріусом Доманівської державної нотаріальної контори Миколаївської області Іларіоновою Н.Р., посвідчено, що спадкоємцем за заповітом майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 . До складу спадщини входить земельна ділянка площею 4,59 га, яка знаходиться на території Щасливської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за кадастровим номером: 4822784600:08:000:0090. 
У подальшому, права власника ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 4,59 га було зареєстровано в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером 4822784600:08:000:0090, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №28360643 від 21.10.2014р.
13 лютого 2017 року, від імені орендодавця ОСОБА_1 , опікуном -матір`ю ОСОБА_3 шляхом підписання у письмовій формі було укладено Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 04 квітня 2005 року, що зареєстрований 01.03.2007р. за №040701300006. За умовами даної додаткової угоди, внесено зміни та викладено у новій редакції п.1.2, п.3.1 (продовжено строк дії Договору до 31 грудня 2027 року), п.4.1, 4.5., 5.2., 5.3., та доповнено п.15.5. (щодо дотримання вимог Закону України «Про захист персональних даних»). Від імені орендодавця Додаткова угода та додаток підписаний ОСОБА_3 , від імені орендаря ТОВ «Меліоратор -Агро Юг» -директором Тихонюк І.Л.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна за №319514694 від 04.01.2023р.в Державном реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку площею 4,5915 га, яка знаходиться на території Щасливської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за кадастровим номером: 4822784600:08:000:0090 зареєстровано за ОСОБА_1 з 21.10.2014 року. Згідно даної інформації, 02.09.2016 року зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки за орендарем - ТОВ «Меліоратор -Агро Юг», зі строком оренди до 31.12.2027 року. Відомості про державну реєстацію іпотек - відомості відсутні, заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - відомості відсутні, у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 як на день вчинення правочину у лютому 2017 року так і станом на даний час проживає спільно з матір`ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . 
Згідно інформації за №7/14.04.-03 від 23.03.2026 року Архівного відділу Вознесенської районної державної адміністрації (корпусу №3 смт. Доманівка), за документами фонду № 321 Доманівська районна державна адміністрація за 2017 рік, документами фонду № 367 Доманівської селищної ради за 2017 рік та документами фонду №378 Служби у справах дітей Доманівської райдержадміністрації за 2017 рік, рішення про отримання дозволу на укладення додаткових угод ОСОБА_3 матері ОСОБА_1 від 01 червня 2016 року та від 13 лютого 2017 року до Договору оренди земельної ділянки, укладеним з ТОВ «Меліоратор-Агро-Юг» відсутнє.
З відповіді на запит №01-16/Н-13 від 23.03.2026 року Архівного відділу Вознесенської районної державної адміністрації (корпусу №2 с. Доманівка), рішення про отримання дозволу на укладення додаткових угод ОСОБА_3 матері ОСОБА_1 від 01 червня 2016 року та від 13 лютого 2017 року до Договору оренди земельної ділянки, укладеним з ТОВ «Меліоратор-Агро-Юг» відсутнє.
Вирішуючи виниклий спір, суд застосовує наступні норми матеріального права, в редакції які діяли на момент укладення вищевказаного спірного договору.
Стаття 41 Конституції України вказує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), загальними засадами цивільного законодавства є:  1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;  2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;  3) свобода договору;  4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;  5) судовий захист цивільного права та інтересу;  6) справедливість, добросовісність та розумність.
У відповідності до ст. 11 ЦК України окреслено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.  Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:  1) договори та інші правочини;  2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;  3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;  4) інші юридичні факти.  Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.  У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.  У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.  У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою.
Ст. 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.  Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.  Особа може відмовитися від свого майнового права.
Як зазначено у ст.25 ЦК України , здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.  Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.  У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.  У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.  Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Згідно ст. 26 ЦК України усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.  Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.  Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.  Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.  Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.  Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.  Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ч.1 ст. 34 ЦК України).
Ст. 71 ЦК України (в редакції станом на 13.02.2017р.) вказує, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування:  1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.
Піклування припиняється у разі: досягнення фізичною особою повноліття (п.1 ч. 1 ст. 77 ЦК України)
Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 ЦК УКраїни).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.  Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.  У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.  Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)  .
Ст. 224 ЦК України вказує, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.  На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування (ст. 224 ЦК України).
З аналізу перелічених норм права слідує, що зазначені цивільні норми врегульовують правила поведінки, встановлені, визнані та які підтримуються державою. Вказані цивільні норми, впливають на суспільні відносини шляхом доведення до учасників відповідних правових приписів, які забезпечені у своєму здійсненні державним примусом чи можливістю їх застосування.
Цивільне право регулює майнові та особисті немайнові відносини. Визначальною ознакою методу цивільного-правового регулювання суспільних відносин є юридична рівність сторін. Сторони цивільних правовідносин самостійні і незалежні у вирішенні питань своєї поведінки у власних взаємовідносинах, тому передбачається, що спори і спірні питання між ними вирішуються судом. Для учасників цивільних правовідносин, які не виконують своїх обов`язків, порушують права інших учасників цивільних правовідносин, настає цивільно-правова відповідальність, що полягає у застосуванні до порушників засобів захисту і мір цивільної відповідальності. Такі риси методу цивільно-правового регулювання в сукупності забезпечують вплив цивільного права на майно та особисті немайнові суспільні відносини, які становлять предмет цивільного права.
Регулювання нормами цивільного права суспільних відносин за участю учасників, вони набувають правої форми і стають цивільними правовідношеннями.
Елементами цивільного правовідношення вважаються суб`єкти і об`єкти, а також суб`єктивне цивільне право і суб`єктивний цивільний обов`язок.
Цивільна дієздатність - це здатність мати цивільні права та обов`язки. Вона виникає у момент народження та припиняється у момент смерті громадянина.
Цивільна дієздатність - це здатність своїми діями набувати для себе вільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати у разі їх невиконання. Обсяг повної цивільної наступає, за загальним правилом у віці 18 років.
Цивільне правовідношення складається з цивільних прав і обов`язків, воно має соціальну цінність тоді, коли воно здійснюється. Можливість здійснення суб`єктивного цивільного права полягає у реалізації тих правомочностей, які за своїм змістом закладені у правовідношенні.
Цивільні права мають здійснюватись відповідно до їх призначення. Цивільні права, що здійснюються всупереч їх призначенню, не мають правового захисту.
Зловживання правом визначається як цивільне правопорушення, що здійснюється управомочною особою при здійсненні свого права, пов`язаного з використанням недозволених засобів його реалізації, але в рамках звичайного типу поведінки, яке визначається змістом даного права.
Зловживання правом може виражатися у рамках належних особі прав, але без наміру спеціально нанести шкоду іншій особі.
Захист суб`єктивних цивільних прав та охоронюваних законом інтересів здійснюється у передбаченому законом порядку із застосуванням певних форм, засобів та способів захисту.
В нашому випадку визнання правочину недійсним та припинення правовідношення (пункти 2 та 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Опіка і піклування є способом забезпечення особистих і майнових прав та інтересів громадян. Метою встановлення опіки та піклування є забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх осіб. Щодо неповнолітніх - є також забезпечення їх виховання, навчання та розвитку.
Разом з тим у ст. 71 ЦК України законодавець обмежив права опікуна і піклувальника стосовно здійснення певних прав щодо нерухомого майна самостійно, це право виникає лише при наявності відповідного дозволу органу опіки піклування.
Правочин є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, за своєю правовою природою він є юридичним фактом (ст. 11 ЦК України), що являє собою дії спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.
Правовою ціллю, заради якої учасники уклали договір оренди земельної ділянки є набуття права користування на зазначений об`єкт нерухомого майна. 
Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для його чинності. До вказаних умов можна віднести: законність змісту правочину; здатність суб`єктів правочину на його чинення; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам закону; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; захист інтересів малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Під недійсним правочином розуміють дії фізичних осіб, які хоч і спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства. Тобто недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, наступу яких бажають сторони, однак може викликати наслідки, наступу яких сторони не передбачали і не бажали.
Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Ч. 1 ст. 8 СК України вказує, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Згідно ч.1 ст. 177 СК України (в редакції станом на 13.02.2017р.), передбачено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини (ч.2 ст. 177 СК України).
За приписами ч.1 ст. 178 СК України (в редакції станом на 13.02.2017р.), дохід, одержаний від використання майна малолітньої дитини, батьки мають право використовувати на виховання та утримання інших дітей та на невідкладні потреби сім`ї.
Статтею 224 СК України (в редакції станом на 13.02.2017р.) визначено правові наслідки вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до частини 2 даної статті, на вимогу заінтересованої особи нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (дана позиція висловлена у Постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У частині шостій статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У постанові Касаційного цивільного суду, Верховний Суд від 20.09.2021 року справа № 727/1556/19 (провадження № 61-10149св21), зазначено, що «відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину, не є безумовною підставою для визнання його недійсним. 
Окрім того, згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 03.11.2021 року в справі № 948/1158/19, касаційний вже суд звертав увагу, що будь-які правочини, що вчиняються батьками (усиновлювачами), не можуть суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Така вимога спрямована на створення можливостей для охорони майнових прав та інтересів вказаних осіб. Звичайно, діти за життя батьків (усиновлювачів), за винятком певних випадків, не мають відповідних прав на їх майно. Однак заради забезпечення недопущення порушення їх прав та інтересів і можливості реалізації батьками відповідних майнових прав щодо дитини (наприклад, на утримання дитини - стаття 180 СК України) передбачається, що при вчиненні будь-яких правочинів батьки мають враховувати права та інтереси дітей. 
Наведені вище норми свідчать про те, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язок батьків, сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору оренди нерухомого майна недійсним. Суд, встановивши, що при посвідченні оспорюваного договору оренди земельної ділянки зі згоди матері позивача, як єдиного опікуна малолітної особи за відсутності (смерті) батька на продовження оренди спірного майна, вважаю що такий правочин відповідає інтересам сім`ї, враховуючи, що матір позивача на час укладення оспорюваного договору була зареєстрована та проживала разом із позивачкою, дохід з орендної плати використовувався виключно в інтересах сім`ї та безпосередньо позивачки, зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсними договору оренди земельної ділянки.
При цьому, суд враховує, матеріали справи, а також позиції сторін в ході розгляду справи, що доходи отримані в якості орендної плати за користування земельною ділянкою використовувалися відповідачем-2 виключно в інтересах сім`ї та та безпосередньо на утримання і навчання дочки ОСОБА_1 . 
Окрім того, позивачем не доведено, яким чином укладений 04 квітня 2005 року батьком позивачки ОСОБА_4 . Договір оренди земельної ділянки порушує її майнові права, оскільки саме даний договір вона просить скасувати, а не правочин укладений її матір`ю. 
На підставі вмотивованого суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки, укладений 04 квітня 2005 року (зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.09.2016 року, номер запису про інше речове право 16236354) слід відмовити.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для відшкодування позивачу судового збору, сплаченого за подання позову.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 8, 41 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 1, 3, 11, 12, 15, 16, 24, 25, 26, 30, 34, 58, 67, 71, 77, 202, 203, 204, 215, 224 ЦК України, ст. ст. 7, 15, 18, 19, 141, 160, 161, 171, 180-183, 273 Сімейного Кодексу України, 1, 3, 4, 5, 6 Закону України «Про оренду Землі», ст. ст. 125, 126 ЗК України, ст.ст. 2, 5, 13, 30, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, Суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меліоратор-Агро Юг», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки - відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 . 
Відповідач-1: Товариство з обмеженою відповідальністю «Меліоратор-Агро Юг», код ЄДРПОУ 33310498, адреса місцезнаходження: м.Миколаїв, вул.Очаківська, 1В, Миколаївської області, індекс 54036;
Відповідач-2:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 . 
Рішення виготовлено та підписано 29.06.2026р.

Головуючий суддя     А.Я.КАЩАК