ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13908/22 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н.П.
Суддів: Кобаля М.І., Файдюка В.В. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року, суддя Леонтович А.М, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправними щодо відмови в призначені пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» шляхом зарахування до стажу періоди роботи з 16.05.1981 по 31.10.1997 та з 03.11.1997 по 28.03.2000;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» шляхом зарахування до стажу періоди роботи з 16.05.1981 по 31.10.1997 та з 03.11.1997 по 28.03.2000, починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 13.05.2022.
Відповідно до ухвали від 30.08.2022 Окружного адміністративного суду м.Києва вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду м. Києва справу було передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року, Головне управління ПФУ в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішенння суду та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав виходу із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 є громадянином України, досяг 63 річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 років за наявності страхового стажу зокрема з 01 січня 2022 по 31 грудня 2022 - не менше 19 років.
17.05.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
26.05.2022 року відповідачем була надіслана відповідь №2600-0211-8/56222 в якій він відмовив в призначені пенсії позивачу посилаючись на відсутність у позивача 19 років стажу у зв`язку з порушенням інструкції ведення трудових книжок.
Відповідачем відповідно до наданих до заяви документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, військовий квиток, трудова книжка), зараховано загальний страховий стаж 7 років 8 місяців 4 дні.
При цьому не враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки з 16.05.1981 по 31.10.1997, оскільки не проглядається назва підприємства на печатці, якою завірений запис про звільнення; з 03.11.1997 по 28.03.2000 - відсутня посада та підпис відповідальної особи, яка внесла запис про звільнення, чим порушено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (даний період зараховано згідно даних реєстру застрахованих осіб з 01.01.1998 по 30.06.1998; з 01.08.1998 по 31.01.2000; з 01.03.2000 по 28.03.2000).
Для зарахування вищезазначених періодів, запропоновано позивачу надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємством на якому позивач працював на підставі первинних документів за час виконання роботи.
Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 26.05.2022 протиправним позивач звернувся з цим позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Спірним у даній справі є відмова позивачу в призначенні пенсії за віком через відсутність у нього необхідного страхового стажу.
Відповідно до статті 26 Закону наявність страхового стажу передбаченого частинами першої-третьої цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначення пенсії.
Згідно з частиною другою статті 26 Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 років за наявності страхового стажу зокрема з 01 січня 2022 по 31 грудня 2022 - не менше 19 років.
Відповідно до наданих до заяви документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, військовий квиток, трудова книжка), загальний страховий стаж складає 7 років 8 місяців 4 дні, що є недостатньо для призначення пенсії.
Відповідачем не було враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки з 16.05.1981 по 31.10.1997, оскільки не проглядається назва підприємства на печатці, якою завірений запис про звільнення; з 03.11.1997 по 28.03.2000 - відсутня посада та підпис відповідальної особи, яка внесла запис про звільнення (даний період зараховано згідно даних реєстру застрахованих осіб з 01.01.1998 по 30.06.1998; з 01.08.1998 по 31.01.2000; з 01.03.2000 по 28.03.2000).
Стосовно вимог позивача про зарахування до страхового стажу періоду з 16.05.1981 по 31.10.1997 та з 03.11.1997 по 28.03.2000 суд зазначає таке.
Відповідач зазначає, що період роботи позивача з 16.05.1981 по 31.10.1997 не зараховано, оскільки не проглядається назва підприємства на печатці, якою завірений запис про звільнення.
Судом першої інстанції встановлено, що записами трудової книжки позивача №10 - №16 підтверджується період роботи позивача у Державному підприємстві Київський завод "Аналітприлад", при цьому на сторінці трудової книжки, яка містить записи №10 - №15 міститься розбірливий відтиск печатки вищезазначеного підприємства.
Водночас, відповідач зазначив, що період роботи позивача з 03.11.1997 по 28.03.2000 не зараховано, оскільки відсутня посада та підпис відповідальної особи, яка внесла запис про звільнення.
Разом з тим, як вірно встановив суд першої інстанції, записами трудової книжки позивача № 17 - № 18 підтверджено період роботи позивача у Дочірньому підприємстві науково-виробничий центр "Арктика" відкритого акціонерного товариства "Аналітприлад", вказані записи засвідчені відповідною печаткою підприємства.
Таким чином, пенсійним органом протиправно не були зараховані вищезазначені періоди до страхового стажу позивача .
Поняття «страховий стаж» введено в дію з 1 січня 2004 року Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, трудовий стаж, набутий фізичною особою до 1 січня 2004 року, враховується до страхового стажу на умовах раніше діючого законодавства.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.
Як убачається з трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 у трудовій книжці останнього наявні записи про спірний спірний період трудового стажу позивача.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Зазначена позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 по справі №428/4617/16-а, а також Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.
Згідно пункту 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція № 58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 року, у графі 2 трудової книжки записується «ІНФОРМАЦІЯ 2».
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво» із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийняття на роботу (пункт 2.14 Інструкції №58).
Якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то», а у графі проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер (пункт 2.15 Інструкції №58).
Згідно пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Згідно з абзацом другим пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Трудова книжка заповнюється відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, записи завіряються або такою особою, або керівником та скріплюються печаткою. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Крім того, Верховний Суд України у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Колегія суддів звертає увагу, що трудова книжка заповнюється відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, записи завіряються або такою особою, або керівником та скріплюються печаткою. Таким чином працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Окрім того, як встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві позивачу була видана довідка №5374 від 21.06.2019 на ім`я ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 на його звернення від 21.06.2019 про наявний страховий стаж, згідно якої страховий стаж позивача станом на 21.06.2019 складав 24 роки 5 місяців 17 днів.
З огляду на вищевикладені доводи та досліджені докази, колегія суддів вважає, що що періоди роботи позивача з 16.05.1981 по 31.10.1997 та з 03.11.1997 по 28.03.2000 мають бути зараховані до страхового стажу позивача.
Оскільки пенсія позивачу не була призначена через протиправну поведінку відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зобов`язане нарахувати та виплатити позивачу невиплачену суму пенсії за період з 13.05.2022 (момент досягнення пенсійного віку) по момент фактичного призначення пенсії.
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17 зазначив, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
При цьому Верховний Суд також зазначив, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частини другою статті 122 КАС України, має наслідком неможливість реалізувати передбачене частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року - без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Файдюк В.В.