ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

17 червня 2026 року 
справа № 240/22077/25
адміністративне провадження № К/990/18742/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року (суддя - Семенюк М. М.),
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року (судді: Боровицький О. А., Ватаманюк Р. В., Курко О. П.)
у справі №240/22077/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Житомирській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

Рух справи

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач у справі, скаржник) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 13 березня 2025 року:
- № 0049562406, яким до позивача за порушення підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, пункту 167.1 статті 167, підпункту 170.11.1 пункту 170.11 статті 170 Податкового кодексу України (далі - ПК України) збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 407 956,33 грн та застосовано штраф в сумі 18280,50 грн;
- № 0049582406, яким до позивача за порушення підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, пункту 167.1 статті 167, підпункту 170.11.1 пункту 170.11 статті 170 ПК України, пункти 1.2, 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями) збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 33 996,36 грн та застосовано штраф в сумі 1523,37 грн;
- № 0049592406, яким до позивача за порушення підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 17б.1 статті 176, пункту 179.1 статті 179 ПК України, за платежем ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, застосовано штраф в сумі 680 грн;
- № 0049612406, яким до позивача за порушення пунктів 44.1, 44.3 статті 44, пункту 85.2 статті 85 ПК України, застосовано штраф в сумі 1020 грн;
- № 0049642406, яким до позивача за порушення підпункту 73.3.3 пункту 73.3 статті 73 ПК України, застосовано штраф в сумі 8000 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

24 квітня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі №240/22077/25.

Після усунення позивачем недоліків касаційної скарги Верховний Суд ухвалою від 13 травня 2026 року відкрив касаційне провадження та витребував справу з суду першої та/або апеляційної інстанції. 

18 травня 2026 року справа №240/22077/25 надійшла до Верховного Суду. 

Обставини справи

Суди попередніх інстанцій установили, що Головне управління ДПС у Житомирській області провело документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів (в тому числі іноземних доходів отриманих від британського суб`єкта господарювання «Fеnіх Іntеrnational LTD» за створення контенту на платформі ОnlyFans отриманих платником податків за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року, за результатами якої складено акт перевірки від 19 лютого 2025 року № 3760/06-30-24-06/ НОМЕР_1 (а. с. 28-45, далі - акт перевірки), згідно висновків якого встановленого порушення позивачем:

- підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 17б.1 статті 176, пункту 179.1 статті 179 ПК України, а саме: неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2020 рік, неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2021 рік, неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2022 рік;

- підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, пункту 167.1 статті 167, підпункту 170.11.1 пункту 170.11 статті 170 ПК України, а саме: заниження загального річного оподатковуваного доходу внаслідок не декларування грошових коштів, які надійшли від британського суб`єкта господарювання «Fenix International LTD» за створення контенту на платформі OnlyFans за 2020 - 2022 роки з загальній сумі 2 266 424,04 грн, в тому числі за 2020 рік в сумі 380 038,90 грн, за 2021 рік в сумі 870 801,98 грн, за 2022 рік в сумі 1015583,16 грн, в результаті визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за 2020 рік на суму 68 407,00 грн, за 2021 рік на суму 156 744,36 грн, за 2022 рік на суму 182 804,97 грн;

- підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, підпункту 170.11.1 пункту 170.11 статті 170, пункту 1.2, пункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, в результаті визначено суму податкових зобов`язань з військового збору за 2020 рік на суму 5 700,58 грн, за 2021 рік на суму 13 062,03 грн, за 2022 рік на суму 15 233,75 грн;

- пунктів 44.1, 44.3 статті 44, пункту 85.2 статті 85 ПК України, внаслідок чого встановлено ненадання контролюючому органу первинних документів;

- підпункту 73.3.3 пункту 73.3 статті 73 ПК України, внаслідок чого встановлено ненадання до податкових органів відповіді на письмовий запит про надання інформації.

На підставі акта керівник податкового органу 13 березня 2025 року прийняв податкові повідомлення-рішення:
- № 0049562406 (а.с.48-50), яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 407 956,33 грн та застосовано штраф в сумі 18 280,50 грн;
- № 0049582406 (а.с.51-53), яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 33 996,36 грн та застосовано штраф в сумі 1523,37 грн;
- № 0049592406 (а.с.54-56), яким до позивача застосовано штраф в сумі 680 грн;
- № 0049612406 (а.с.57-59), яким до позивача застосовано штраф в сумі 1020 грн;
- № 0049642406 (а.с.60-62), яким до позивача застосовано штраф в сумі 8000 грн.

Узагальнені висновки судів попередніх інстанцій

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган мав правові підстави для призначення документальної позапланової перевірки відповідно до підпунктів 78.1.1, 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 ПК України, оскільки ДПС України в установленому міжнародними договорами порядку отримано від компетентного органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії інформацію щодо отримання позивачем доходів від «Fenix International LTD» за створення контенту на платформі OnlyFans за 2020- 2022 роки, а позивач не надав пояснень та документального підтвердження на обов`язковий письмовий запит податкового органу. 

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до підпункту 72.1.4 пункту 72.1 статті 72 ПК України інформація, отримана від органів влади інших держав, є податковою інформацією, а положення статей 5 та 22 Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах, Конвенції між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії про уникнення подвійного оподаткування, а також Порядку обміну податковою інформацією, затвердженого наказом Міністерства фінансів України, передбачають право контролюючого органу використовувати таку інформацію у межах податкового контролю. 

Суд першої інстанції також відхилив доводи позивача щодо порушення процедури проведення перевірки у зв`язку з неналежним повідомленням про її проведення. При цьому суд виходив з того, що контролюючий орган наказ про проведення перевірки та повідомлення про дату її проведення направив рекомендованим листом за адресою: АДРЕСА_1, яку позивач використовувала як адресу свого проживання, зокрема у позовній заяві, та за якою отримувала іншу податкову кореспонденцію. З огляду на це суд дійшов висновку, що наведені обставини свідчать про належне інформування позивача про проведення перевірки та відсутність порушень процедури її призначення.

Сьомий апеляційний адміністративний суд погодився з висновками суду першої інстанції та постановою від 31 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року - без змін. 

Доводи касаційної скарги та відзиву на неї

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини справи, дійшли висновків, які не відповідають фактичним обставинам, а також неправильно застосували норми матеріального та процесуального права. Підставами касаційного оскарження визначено пункти 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про неправильне застосування судами пункту 79.2 статті 79, пункту 42.2 статті 42 та пункту 45.1 статті 45 ПК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 вересня 2021 року у справі №640/8096/19, від 18 серпня 2021 року у справі №160/9277/19, від 09 лютого 2021 року у справі №804/3329/15, від 11 травня 2023 року у справі №640/18756/21, від 15 лютого 2024 року у справі №640/9016/20 та від 26 вересня 2024 року у справі №600/6022/23-а. 

У цій частині скаржник вказує, що контролюючий орган направив наказ ГУ ДПС у Житомирській області від 07 січня 2025 року №58-п «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 » та повідомлення про проведення перевірки за адресою: АДРЕСА_1 , яка не є податковою адресою позивача, тоді як податковою адресою позивача є: АДРЕСА_2. На думку скаржника, невручення наказу про проведення перевірки до початку її проведення свідчить про незаконність такої перевірки та є самостійною підставою для скасування податкових повідомлень-рішень від 13 березня 2025 року №0049562406, №0049582406, №0049612406 та №0049642406. 

Також у межах пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник посилається на неправильне застосування судами пункту 164.4 статті 164 ПК України без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 лютого 2019 року у справі №826/18553/16. 

Скаржник зазначає, що контролюючий орган, визначаючи розмір доходу, отриманого в іноземній валюті, застосував курс Національного банку України станом на 31 грудня відповідного року (2020, 2021, 2022 роки), замість застосування валютного курсу на дату фактичного отримання кожного окремого доходу, що, на переконання скаржника, призвело до штучного завищення податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 83.1 статті 83 ПК України у взаємозв`язку з пунктом 44.1 статті 44 ПК України у правовідносинах, пов`язаних із використанням інформації, отриманої від іноземних компетентних органів, як єдиної підстави для визначення податкових зобов`язань. 

У цій частині скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій безпідставно визнали достатньою для визначення податкових зобов`язань податкову інформацію, отриману від компетентного органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яка не супроводжується первинними документами, банківськими виписками, інформацією про рух коштів та доказами їх зарахування на рахунки позивача. На переконання скаржника, така інформація могла бути лише підставою для ініціювання перевірки, але не самостійним доказом фактичного отримання доходу. 

Крім того, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 63.6 статті 63 ПК України стосовно стандарту ідентифікації платника податків при використанні міжнародної податкової інформації. 

Позивач вказує, що суди дійшли помилкового висновку про належність спірного доходу саме ОСОБА_1 виключно на підставі збігу імені та дати народження, незважаючи на відсутність у міжнародній інформації податкового ідентифікатора (РНОКПП), а також наявність у графах «Account Tax Identification Number» та «IBAN» відміток «Data not held». На думку скаржника, ідентифікація особи без використання унікального податкового номера є недопустимою. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема статей 73, 74, частини другої статті 77 КАС України та статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право». 

У цій частині скаржник зазначає, що суди поклали в основу судових рішень документи іноземного походження, які не були легалізовані, апостильовані та не містили нотаріально засвідченого перекладу українською мовою, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 лютого 2024 року у справі №1.380.2019.001249, від 04 лютого 2025 року у справі №420/9715/24, від 04 жовтня 2023 року у справі №380/2869/22, від 14 вересня 2022 року у справі №380/1862/20 та від 08 серпня 2019 року у справі №2а/0370/1152/12. 

Також скаржник зазначає, що суди неправильно розподілили тягар доказування та фактично поклали на позивача обов`язок доведення відсутності доходу, тоді як контролюючим органом не доведено самого факту отримання такого доходу належними та допустимими доказами, чим, на думку скаржника, не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09 січня 2020 року у справі №826/16077/18 та від 08 червня 2022 року у справі №420/4613/19.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Податковий орган зазначає, що перевірку проведено на підставі підпунктів 78.1.1, 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 ПК України у зв`язку з отриманням від компетентного органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії податкової інформації щодо доходів позивача від «Fenix International Ltd», при цьому позивач не надала жодних документів ні на запит контролюючого органу, ні під час перевірки, а тому контролюючий орган правомірно використав наявну податкову інформацію відповідно до статей 72, 83 ПК України. 

Висновки Верховного Суду за результатами касаційного розгляду

Перевіряючи доводи касаційної скарги про порушення контролюючим органом порядку призначення та проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, Верховний Суд виходить з такого.

Положення статей 75, 78, 79 ПК України визначають види податкових перевірок, підстави їх проведення та умови, за яких посадові особи контролюючого органу набувають право розпочати документальну позапланову невиїзну перевірку.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Нормами статті 79 ПК України визначені особливості проведення документальної невиїзної перевірки.

Відповідно до пункту 79.1 статті 79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно з пунктом 79.2 статті 79 ПК України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Нормами пункту 78.4 статті 78 ПК України встановлено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Пунктом 78.1 статті 78 ПК України встановлені підстави для проведення документальних позапланових перевірок, серед яких наявні такі підстави, як:

- отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (підпункт 78.1.1);

- платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звітність для податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до пункту 39.4 статті 39 цього Кодексу, якщо їх подання передбачено законом (підпункт 78.1.2).

З аналізу наведених норм убачається, що документальна позапланова невиїзна перевірка може бути проведена за наявності визначених ПК України підстав, однак право контролюючого органу на її початок пов`язане не лише з виданням наказу, а й із виконанням процедури повідомлення платника податків у спосіб, передбачений статтею 42 ПК України.

Скаржник у касаційній скарзі наполягає, що наказ ГУ ДПС у Житомирській області від 07 січня 2025 року №58-п та повідомлення від 07 січня 2025 року №7/06-30-24-06 були направлені за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як її податковою адресою є: АДРЕСА_2.

Відповідач у відзиві заперечує ці доводи та зазначає, що саме за адресою: АДРЕСА_1, позивач фактично отримувала податкову кореспонденцію, зокрема запит від 07 жовтня 2024 року №22038/6/06-30-24-02, акт перевірки від 19 лютого 2025 року №3760/06-30-24-06/3501109249 та податкові повідомлення-рішення від 13 березня 2025 року.

Водночас колегія суддів вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про дотримання контролюючим органом вимог податкового законодавства щодо повідомлення позивача про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Так, суди виходили з того, що направлення відповідних документів здійснювалося за адресою: АДРЕСА_1, яку, за твердженням відповідача, органи місцевого самоврядування повідомили як місце проживання позивача.

Разом із тим суди не встановили, за якою саме адресою позивач перебувала на податковому обліку у спірний період, які відомості містилися в інформаційних базах контролюючого органу щодо її податкової адреси, з яких конкретно джерел та в якому порядку контролюючим органом були отримані відомості про адресу буд. 43, а також якими доказами підтверджуються відповідні обставини.

Крім того, не отримали належної оцінки обставини використання самою позивачкою адреси буд. 43 як адреси проживання у поданих нею документах та значення таких обставин для вирішення питання про належність повідомлення.

За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про дотримання контролюючим органом порядку повідомлення позивача про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки є передчасними.

Наступний блок доводів касаційної скарги стосується того, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми ПК України, визнавши інформацію, отриману від компетентного органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, достатньою підставою для визначення податкових зобов`язань.

Колегія суддів Верховного Суду виходить із того, що інформація, отримана контролюючим органом у межах міжнародного обміну податковою інформацією, за своєю правовою природою належить до податкової інформації та може використовуватися під час здійснення податкового контролю.

Відповідно до підпункту 72.1.4 пункту 72.1 статті 72 ПК України до податкової інформації відноситься інформація від органів влади інших держав, міжнародних організацій або нерезидентів.

За змістом підпункту 83.1.2 пункту 83.1 статті 83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є, зокрема, податкова інформація.

Враховуючи положення статті 9 Конституції України та пункту 3.2 статті 3 ПК України, слід зазначити, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України та підлягають застосуванню у податкових правовідносинах.

Між Урядом України та Урядом Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії 10 лютого 1993 року укладено Конвенцію про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи і на приріст вартості майна, яка набрала чинності 11 серпня 1993 року. Законом України від 30 жовтня 2019 року №244-IX ратифіковано Протокол про внесення змін до зазначеної Конвенції, який набрав чинності 05 грудня 2019 року (далі - Конвенція).

Крім того, Україна та Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії є учасниками Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах, підписаної 25 січня 1988 року. Зазначену Конвенцію ратифіковано Законом України від 17 грудня 2008 року №677-VI, а для України вона набрала чинності 01 липня 2009 року (далі - Конвенція про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах).

Згідно з пунктом 1 статті 27 Конвенції компетентні органи Договірних Держав обмінюються інформацією, необхідною для виконання положень цієї Конвенції або національних законодавств Договірних Держав, що стосуються податків, на які поширюється Конвенція в тій мірі, доки оподаткування не суперечить цій Конвенції, зокрема, щоб попереджувати шахрайство і полегшувати застосування встановлених законом положень проти легальних ухилень. Будь-яка інформація, одержана Договірною Державою, буде розглядатися як конфіденційна і буде розкрита тільки особам або властям (включаючи суди і органи управління), зайнятим оцінкою або збиранням, примусовим стягненням або судовим переслідуванням, або розглядом апеляції стосовно податків, на які поширюється ця Конвенція. Такі особи або органи будуть використовувати інформацію тільки з цією метою. Вони можуть розкривати інформацію в публічних судових засіданнях і юридичних рішеннях.

За змістом статті 4 Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах сторони, зокрема як передбачено в цьому розділі, здійснюють обмін будь-якою інформацією, яка може бути доречною для: a) установлення суми та збору податку, а також стягнення податкової заборгованості й здійснення виконавчих заходів з метою її стягнення; і b) притягнення до адміністративної відповідальності чи порушення кримінального переслідування в судовому органі.

Стаття 5 Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах визначає, що на прохання запитуючої держави запитувана держава надає запитуючій державі будь-яку інформацію, що згадується в статті 4 та стосується конкретних осіб чи операцій. Якщо інформації, яка міститься в податкових досьє запитуваної держави, недостатньо для задоволення цією державою прохання про надання інформації, ця держава вживає всіх відповідних заходів для надання запитуючій державі запитуваної інформації.

Міністерством фінансів України наказом від 16 квітня 2022 року №118 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 червня 2022 року за № 606/37942) затверджений Порядок обміну податковою інформацією з компетентними органами іноземних країн.

Наведене правове регулювання свідчить про те, що інформація, отримана контролюючим органом у межах міжнародного обміну податковою інформацією, є одним із передбачених законом джерел податкової інформації та може використовуватися під час здійснення податкового контролю, у тому числі при призначенні та проведенні перевірок, а також під час прийняття рішень за їх результатами.

Водночас сам по собі факт отримання такої інформації не звільняє контролюючий орган від обов`язку доведення обставин, з якими податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку, а суд - від обов`язку надати оцінку достатності, достовірності та взаємному зв`язку доказів у їх сукупності.

Тому доводи касаційної скарги про неможливість використання контролюючим органом інформації, отриманої від компетентного органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, колегія суддів відхиляє.

Разом із тим колегія суддів вважає помилковим підхід, за якого сама лише наявність міжнародної податкової інформації розглядається як достатня підстава для висновку про отримання платником податків оподатковуваного доходу та визначення грошових зобов`язань без з`ясування інших обставин, що входять до предмета доказування у справі.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій помилково визнали доведеним факт отримання позивачем доходу від діяльності на платформі OnlyFans виключно на підставі міжнародної податкової інформації, не встановивши характер відповідних грошових показників, підстави їх формування та обставини, необхідні для визначення об`єкта оподаткування.

Відповідно до підпункту 162.1.1. пункту 162.1 статті 162 ПК України платниками податку є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з підпунктом 163.1.3. пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

При визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах (пункт 164.3).

За змістом підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 ПК України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Згідно з пунктом 164.4 статті 164 ПК України під час нарахування (отримання) доходів, отриманих у вигляді валютних цінностей або інших активів (вартість яких виражена в іноземній валюті або міжнародних розрахункових одиницях), такі доходи перераховуються у гривні за валютним курсом Національного банку України, що діє на момент нарахування (отримання) таких доходів.

Наведені положення Податкового кодексу України відносять отримані фізичною особою іноземні доходи, тобто доходи отримані з джерел за межами України, до об`єкту оподаткування податком на доходи фізичних осіб, які одночасно згідно з пунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК є також і об`єктом оподаткування військовим збором.

Підпунктом 170.11.1 пункту 170.11 статті 170 ПК України визначено, що у разі якщо джерело виплат будь-яких оподатковуваних доходів є іноземним, сума такого доходу включається до загального річного оподатковуваного доходу платника податку отримувача, який зобов`язаний подати річну податкову декларацію, та оподатковується за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Положення статей 176 та 179 ПК України регламентують обов`язок платника податків вести облік отриманих доходів, подавати річну декларацію про майновий стан і доходи у випадках, передбачених законом, а також підтверджувати відомості, зазначені у такій декларації, належними документами на вимогу контролюючого органу.

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Із наведених норм убачається, що обов`язок фізичної особи-резидента подати річну декларацію та сплатити податок з іноземного доходу виникає за умови фактичного отримання такого доходу.

Отже, предметом доказування у цій справі є не лише факт надходження до контролюючого органу міжнародної податкової інформації щодо позивача, а й встановлення того, чи підтверджує така інформація отримання нею саме доходу, який відповідно до положень Податкового кодексу України є об`єктом оподаткування, а також його розмір та період отримання.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ДПС України отримала від компетентного органу Сполученого Королівства податкову інформацію, яка містить відомості про платформу OnlyFans, компанію Fenix International Ltd, кількість транзакцій та відповідний грошовий показник у доларах США.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не з`ясували змісту зазначених показників та не встановили, які саме відомості вони відображають. Зокрема, суди не дослідили, чи свідчить зазначена у міжнародній податковій інформації сума про розмір фактично отриманого доходу платника податків, чи відображає інший узагальнений показник діяльності облікового запису на платформі, сформований за результатами відповідного звітного періоду.

Також суди не встановили, чи містять матеріали справи відомості, які дозволяють визначити момент отримання відповідного доходу, адже пункт 164.4 статті 164 ПК України пов`язує порядок перерахунку доходу, вираженого в іноземній валюті, саме з моментом його нарахування або отримання.

За відсутності встановлення наведених обставин висновки судів про підтвердження контролюючим органом розміру оподатковуваного доходу позивача та правильність визначення податкових зобов`язань є передчасними.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне окремо звернути увагу на доводи касаційної скарги щодо відсутності у міжнародній податковій інформації реєстраційного номера облікової картки платника податків та реквізитів банківського рахунку позивача.

Наявність у міжнародній податковій інформації імені особи, дати народження, адреси електронної пошти, імені користувача облікового запису (username), внутрішнього ідентифікатора облікового запису (account reference) або інших ідентифікуючих відомостей може мати доказове значення для встановлення зв`язку відповідної інформації з конкретною фізичною особою. Тому сама по собі відсутність у такій інформації РНОКПП або реквізитів банківського рахунку не свідчить про її автоматичну недопустимість чи непридатність для ідентифікації особи.

Разом із тим належна оцінка таких відомостей потребує дослідження не лише змісту самої міжнародної податкової інформації, а й особливостей функціонування відповідної платформи, порядку створення облікових записів, вимог до підтвердження особи користувача, механізмів верифікації даних та значення ідентифікаторів, які використовуються платформою.

Проте суди попередніх інстанцій не надали оцінки поясненням контролюючого органу щодо змісту зазначених ідентифікаторів, не встановили, які саме відомості вони дозволяють ідентифікувати, не дослідили значення таких даних у функціонуванні платформи та не перевірили, наскільки вони дають можливість пов`язати отриману міжнародну податкову інформацію саме з позивачем.

За таких обставин висновки судів щодо доведеності як належності відповідної інформації позивачу, так і факту отримання нею оподатковуваного доходу не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин справи.

Позивач також посилався на те, що покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень документи іноземного походження не відповідали вимогам щодо їх оформлення та перекладу українською мовою.

Однак зазначені доводи не отримали належної оцінки судів попередніх інстанцій.

Вирішуючи спір, суди виходили з доказового значення інформації, отриманої від компетентного органу Сполученого Королівства, проте не встановили, у якому саме вигляді відповідна інформація була одержана контролюючим органом, які документи фактично покладені в основу спірних рішень та чи дозволяли наявні у матеріалах справи документи достовірно встановити зміст відомостей, на які посилався відповідач.

За таких обставин доводи позивача щодо форми подання та перекладу відповідних документів потребували окремої оцінки у сукупності з іншими доказами у справі, однак такої оцінки судові рішення не містять.
З огляду на наведене колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 

За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною четвертою статті 353 КАС України визначено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального та матеріального права, допущені судами обох інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення із наведенням відповідного правового обґрунтування в частині прийняття чи відхилення доводів учасників справи.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року скасувати, справу №240/22077/25 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк