ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 634/1139/24 Головуючий суддя І інстанції Кіндер В. А.
Провадження № 22-ц/818/229/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 23 червня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни на рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 квітня 2025 року у справі № 634/1139/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2024 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №7155046 від 10.10.2023 у сумі 49260,27 грн, з яких 12300,00 грн – заборгованість за кредитом, 36960,27 грн – заборгованість за відсотками. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 10.10.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний Договір про надання споживчого кредиту №7155046, за яким останній отримав кредит у сумі 12 300,00 грн, строк кредиту – 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів.
25.07.2024 ТОВ «Авентус Україна» за Договором факторингу №25.07/24-Ф відступило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги за кредитним договором від 10.10.2023, укладеним з ОСОБА_1 .
Позивач зазначив, що внаслідок невиконання зобов`язань у відповідача утворилася заборгованість, що зумовило звернення ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» до суду із відповідним позовом.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 25 квітня 2025 року позов ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за Договором №7155046 від 10.10.2023 у розмірі 49260,27 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Зачепіло З.Я. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у стягненні заборгованості.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції.
Зазначає, що суд безпідставно стягнув з відповідача заборгованість за процентами у розмірі 22274,07 грн, оскільки такі вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказує, що заявлений позивачем розмір заборгованості не узгоджується з умовами кредитного договору та наданим розрахунком, а іншого обґрунтованого розрахунку позивач не подав.
Наголошує, що надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості є односторонніми документами кредитора і не можуть підтверджувати безспірність заявлених до стягнення сум. При цьому позивач не надав первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували видачу кредитних коштів, їх погашення та фактичний розмір заборгованості.
Також посилається на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого під час дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, а нараховані з 24 лютого 2022 року штрафні санкції та інші платежі підлягають списанню.
Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами набуття права вимоги до відповідача. Вказує на відсутність у матеріалах справи доказів виконання умов договору факторингу щодо оплати новим кредитором вартості відступленого права вимоги та доказів належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги.
Наголошує, що договір факторингу, реєстр боржників та інші надані позивачем документи самі по собі не підтверджують факту переходу права вимоги та наявності заборгованості у заявленому розмірі. Посилається на правові висновки Верховного Суду щодо необхідності підтвердження факту оплати за договорами відступлення права вимоги та належного доказування правонаступництва кредитора.
З огляду на викладене вважає, що позивач не довів ані наявності у нього права вимоги до відповідача, ані розміру заявленої до стягнення заборгованості, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.
Щодо розподілу судових витрат зазначає, що за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, який у разі задоволення апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.
Крім того, від представника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», яке в подальшому змінило найменування на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу представника відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
На обґрунтування заперечень проти доводів апеляційної скарги вказано, що кредитний договір, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем, повністю відповідає вимогам чинного законодавства України. Так, на підтвердження укладення Договору №7155046про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна» позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі (Додаток №4), який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «А7574», який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами Договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали його в належній формі.
Крім того, наголошує, що на підтвердження укладення кредитного договору відповідачем було здійснено платежі, зокрема часткову оплату на рахунок кредитора, що підтверджується карткою обліку Договору, наданою до позову, та відповідними квитанціями.
Щодо розрахунку та перерахування коштів зазначає, що ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, а тому не має можливості відкривати клієнтські рахунки та формувати платіжні доручення чи виписки за ними. На підтвердження заборгованості позивач надав розрахунок за кредитним договором, підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою товариства. Позивач вважає цей розрахунок належним і допустимим доказом, оскільки законодавство не встановлює спеціальних вимог щодо способу підтвердження розміру заборгованості.
Просить врахувати, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем особисто було вказано в заяві на отримання кредиту, та підтверджується копією довідки платіжного провайдера, який має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків і внесений до Державного реєстру фінансових установ, що підтверджується відповідним свідоцтвом.
Зазначає, що відповідно до п.10 Положення, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.11.2021 №113, договори, які передбачають безготівкове перерахування кредитних коштів на рахунок споживача, повинні містити номер електронного платіжного засобу споживача у форматі: НОМЕР_2 .
Наголошує, що платіжна картка містить унікальні захищені реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему, емітента та власника картки. Надання відповідачем кредитору реквізитів банківської картки для перерахування коштів свідчить про погодження сторонами всіх істотних умов кредитного договору, зокрема способу перерахування кредитних коштів.
Одночасно інформує, що платіжний провайдер надав первісному кредитору ТОВ «Авентус Україна» послуги з переказу грошових коштів відповідно до умов Договору про організацію переказу платежів. Отже, кредитні кошти перераховувалися відповідачу за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію, та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору, на банківську картку № НОМЕР_1 , що відповідає вимогам чинного законодавства.
Вказує, що сума заборгованості за Договором №7155046 від 10.10.2023 розрахована відповідно до картки обліку Договору від ТОВ «Авентус Україна».
Також зазначає, що наданий позивачем розрахунок суми позову відповідає умовам вищевказаного кредитного договору.
Зауважує, що проценти не носять штрафного характеру та нараховані правомірно – у межах погодженого строку надання кредиту та періоду автопролонгації, відповідно до поденного розрахунку, наданого до позовної заяви.
Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 25 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом та позивачем як фактором було укладено Договір факторингу №25.07/24-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.
Зазначає, що про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором відповідача було повідомлено шляхом направлення відповідного повідомлення на електронну адресу, зазначену при укладенні кредитного договору.
Вказує, що відповідно до статей 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент їх переходу, а заміна кредитора у зобов`язанні не потребує згоди боржника.
Наголошує, що право позивача на стягнення заборгованості підтверджене належними та допустимими доказами, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, правильно встановивши факт переходу до позивача права вимоги за договором факторингу.
Разом з цим зазначає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, а тому підстав для зменшення їх розміру не було. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача.
Також у відзиві представник позивача просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у апеляційній інстанції у розмірі 8000,00 грн.
Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, у межах, визначених ст.367 ЦПК України, дослідила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги та вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з таких підстав.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановленого факту укладення між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» кредитного договору. Також суд зазначив, що ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах Договору.
Крім того, суд встановив, що відповідач не виконав своїх зобов`язань, а тому має заборгованість перед ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», яке є правонаступником кредитодавця. Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення тіла кредиту в сумі 12300,00 грн та відсотків за користування кредитом у межах строку кредитування у загальній сумі 36960,27 грн.
Разом із тим колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки при вирішенні спору суд не врахував імперативні вимоги Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22.11.2023) щодо граничного розміру денної процентної ставки. Недотримання зазначених вимог призвело до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення процентів за період з 25.07.2024 по 22.09.2024 у повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.10.2023 між відповідачем та первинним кредитором – ТОВ «Авентус Україна» був укладений Договір №7155046 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти від позивача у розмірі 10300,00 грн строком на 360 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99 % кожні 30 днів. Відповідач підписав вказаний Договір одноразовим електронним ідентифікатором А7574 10.10.2023 о 18:15:11.
Відповідно до п.1.2 Договору, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.
Згідно з п.1.4 Договору, строк кредиту становить 360 днів, періодичність платежів зі сплатою процентів – кожні 30 днів, а детальні строки повернення кредиту та сплати процентів визначені Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки у строки та на умовах, визначених у Договорі.
Згідно з п.1.5.1 Договору, стандартна процентна ставка становить 1,99 % на день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 Договору.
Відповідно до п.1.5.2 Договору, знижена процентна ставка становить 1,493 % на день та застосовується за таких умов: якщо споживач до 09.11.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менш як перший платіж, визначений у Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове погашення кредиту, споживач отримує індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, у зв`язку з чим розмір процентів перераховується за зниженою процентною ставкою.
Як зазначено у п.2.1 Договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .
Також у матеріалах справи міститься Паспорт споживчого кредиту, який підписаний тим самим способом, що й Договір («Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором А7574 10.10.2023 о 18:15:11).
11.10.2023 між відповідачем та первинним кредитором – ТОВ «Авентус Україна» була укладена Додаткова угода до Договору про надання споживчого кредиту №7155046, відповідно до умов якого сторони досягли згоди щодо збільшення суми кредиту до 12300,00 грн. Додаткова угода також підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором, зокрема А9793 11.10.2023 о 09:32:45.
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит у сумі 12300,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 двома платежами (довідки ТОВ «Пейтек України» про перерахування коштів від 09.08.2024 за вих. №20240809-2.4 та 09.08.2024 за вих. №20240809-2.5). Зазначені дані узгоджуються з відомостями, що отримані відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 04.03.2025 про зарахування на картку, емітовану на ім`я відповідача, 10 жовтня 2023 року грошових коштів у сумі 10300,00 грн та 11 жовтня 2023 року – 2000,00 грн.
25.07.2024 ТОВ «Авентус Україна» за Договором факторингу №25.07/24-ф відступило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги, в тому числі за кредитним договором від 10.10.2023, укладеним з ОСОБА_1 , відповідно до Витягу з реєстру боржників.
Згідно з п.1.2 Договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників згідно з Додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги.
Згідно з Витягом з реєстру боржників зазначено, що до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором №7155046, сума заборгованості – 34574,07 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 12300,00 грн та заборгованість за відсотками – 22274,07 грн. 
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
ОСОБА_1 не заперечує факту підписання ним 10 жовтня 2023 року Договору про надання споживчого кредиту №7155046 у формі електронного документа із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також підписання 11 жовтня 2023 року Додаткової угоди до Договору про надання споживчого кредиту №7155046, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.
Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності надання первинним кредитором грошових коштів, оскільки вони є необґрунтованими.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити.
Крім того, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
З наведеного вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, зокрема виписки з рахунків, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.
Разом з тим, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції просив позовні вимоги задовольнити частково та не заперечував проти стягнення заборгованості з процентів у сумі 26986,20 грн, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих відповідно до умов договору, тому колегія суддів доходить висновку, що відповідач визнав обставини отримання кредитних коштів, зокрема їх зарахування 10 жовтня 2023 року та 11 жовтня 2023 року на банківську картку № НОМЕР_3 , відкриту на його ім`я, у сумі 10300,00 грн та 2000,00 грн відповідно, а також – нараховані проценти у згаданій сумі
За таких обставин довідки ТОВ «Пейтек України» про перерахування коштів від 09 серпня 2024 року за вих. №20240809-2.4 та №20240809-2.5 узгоджуються з відомостями, наданими АТ КБ «ПриватБанк» у листі від 04 березня 2025 року щодо зарахування на картку, емітовану на ім`я відповідача, 10 жовтня 2023 року грошових коштів у сумі 10300,00 грн, а 11 жовтня 2023 року – 2000,00 грн, у зв`язку з чим є належними та допустимими доказами у справі.
Зазначені докази підтверджують факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 12300,00 грн, що, у свою чергу, свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин та підтверджує обґрунтованість вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Доводи сторони відповідача щодо недоведеності факту надання кредитних коштів не узгоджуються з процесуальною позицією сторони відповідача в суді першої інстанції. Зокрема, заперечуючи належність доказів видачі кредиту, відповідач одночасно визнає частину заборгованості, що складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих відповідно до умов договору. Визнання зазначеної заборгованості об`єктивно передбачає визнання факту отримання кредитних коштів, у зв`язку з чим наведені доводи є суперечливими та не спростовують встановлених судом обставин.
Якщо сторона у судовому процесі (або в договірних відносинах, які передували спору) раніше стверджувала певний факт або займала певну правову позицію, вона не може в подальшому змінювати її на протилежну для отримання вигоди, якщо це порушує права та законні очікування іншої сторони (див. аналогічні правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 25.10. 2024 у справі № 470/1471/13-ц (провадження 61-6153св24)).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, у цивільному праві діють такі засади: справедливість, добросовісність та розумність.
Так, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У цьому контексті колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України також зважає на правові висновки, які були висловлені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №390/34/17 від 10.04.2019 щодо добросовісності як певного стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Одним із способів захисту добросовісної сторони є принцип естопелю: особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції. Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався належним чином сторонами протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом.
Отже, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. з цього приводу правові висновки щодо заборони суперечливої поведінки, які були висловлені у постанові ОП КЦС ВС від 10.04.2019, справа №390/34/17).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доведеним факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 12300,00 грн та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо заперечення цього факту, оскільки вони є непослідовними, суперечать загальним засадам цивільного законодавства, визначеним п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, зокрема принципу добросовісності, а також не містять належного обґрунтування.
У відзиві на позов та апеляційній скарзі відповідач не погоджується з нарахуванням процентів у розмірі 22274,07 грн, здійсненим ТОВ «Авентус Україна», посилаючись на їх безпідставність та неналежне підтвердження допустимими доказами, а також – на їх штрафний характер, проте колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до п.1.2 Договору, споживач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним. Згідно з п.1.4 Договору, строк кредиту становить 360 днів, періодичність сплати процентів – кожні 30 днів, а порядок їх сплати визначений Додатком №1 до Договору. Відповідно до п.1.5.1 Договору, стандартна процентна ставка становить 1,99 % на день та застосовується протягом строку кредиту. Пунктом 1.5.2 Договору передбачено застосування зниженої процентної ставки у розмірі 1,493 % на день за умови виконання споживачем визначених договором умов, у разі чого здійснюється перерахунок процентів.
Як свідчить розрахунок заборгованості, наданий ТОВ «Авентус Україна», останнім подано розрахунок заборгованості за період з 10.10.2023 по 24.07.2024, однак фактично відсотки нараховані до 09.02.2024, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12300,00 грн та відсотків у розмірі 22274,07 грн.
При цьому апелянт безпідставно ототожнює проценти, нараховані за користування кредитом у межах дії договору, із положеннями пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, а нараховані з 24 лютого 2022 року штрафні санкції та інші платежі підлягають списанню, оскільки у даному випадку встановлено, що ТОВ «Авентус Україна» правомірно нараховувало проценти за користування кредитом у межах строку дії кредитного договору, а вимог про стягнення відповідальності за ст.625 ЦК України не заявлялося.
Аналіз наданого розрахунку заборгованості свідчить про те, що проценти за користування кредитними коштами нараховано в межах строку дії кредитного договору та за процентною ставкою, визначеною його умовами, що підтверджує правомірність їх нарахування. Згідно з умовами п.1.4 кредитного договору №7155046 від 10.10.2023, від був укладений сторонами строком на 360 днів, сторони узгодили, що кредитні кошти в межах цього строку надаються за стандартною процентною ставкою 1,99 % в день (п.1.5.1 Договору), а знижена процентна ставка у розмірі 1,493 % в день застосовується у разі, якщо позичальник до 09.11.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (п.1.5.2 Договору).
Такий підхід кредитора щодо зменшення процентної ставки відповідає загальному принципу цивільного законодавства – розумність, добросовісність та справедливість, оскільки порушення позичальником строків повернення кредиту в межах дії договору кредиту об`єктивно збільшує кредитний ризик для кредитора, що має вагоме комерційне обґрунтування для фактичного підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами, що відповідає змісту ст.1048 ЦК України, яка передбачає сплату процентів за користування кредитними коштами. Оскільки ці правила діють в межах строку дії кредитного договору, їх не можна вважати прихованою відповідальністю за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена ст.ст.549, 625 ЦК України. Щодо відповідності розміру цих процентів вимогам Закону, який був прийнятий під час дії договору кредиту, колегія суддів зазначить нижче.
Крім того, представник відповідача у апеляційній скарзі наводить доводи щодо недоведеності позивачем факту набуття права вимоги до відповідача,проте колегія суддів їх також відхиляє з огляду на необґрунтованість та безпідставність.
Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі №243/11704/15-ц (провадження №61-43067св18)).
Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
25 липня 2024 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» укладено Договір факторингу №25.07/24-Ф, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною Договору.
Згідно з пунктом 1.2 цього Договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з Додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору.
На підтвердження переходу права вимоги до позивача до матеріалів справи долучено підписаний сторонами Акт прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу №25.07/24-Фвід 25 липня 2024 року.
Згідно з Витягом з реєстру боржників до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором №7155046, сума заборгованості – 34574,07 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 12300,00 грн та заборгованість за відсотками – 22274,07 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що умовами укладеного Договору факторингу №25.07/24-Ф передбачено перехід права вимоги з моменту підписання Акта приймання-передачі реєстру боржників та не пов`язано з оплатою за Договором факторингу, проведення якої відтерміновано на визначений Договором строк. Слід зазначити, що встановлений порядок оплати не впливає на перехід права вимоги за кредитним договором. Це також є ознакою договору відступлення права вимоги (цесії), передбаченого пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України, і не свідчить про відсутність у позивача права вимоги, яке він набув на підставі вищевказаного договору, за яким право вимоги було передано на умовах відстрочення платежу, що, у свою чергу, відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 та від 08.08.2023 у справі №910/8115/19.
Сторона відповідача на вищевказані обставини помилково не звернула уваги, внаслідок чого безпідставно вважала, що у позивача за Договором факторингу №25.07/24-Ф відсутнє право вимоги. Покликання апелянта на відповідні правові висновки Верховного Суду щодо необхідності встановлення факту оплати за договором факторингу стосуються інших обставин справи, у яких, на відміну від умов договору факторингу у цій справі, така умова (оплата на день підписання акта приймання-передачі прав вимоги) прямо була передбачена у відповідних договорах. Отже, таке покликання представника відповідача також є нерелевантним до обставин цієї справи.
Таким чином, право вимоги стосовно ОСОБА_1 перейшло від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»з моменту підписання ними Акта прийому-передачі реєстру боржників від 25.07.2024.
Безпідставними є також посилання апелянта на те, що до суду першої інстанції не було надано жодних доказів отримання відповідачем повідомлень про заміну кредитора у зобов`язанні, оскільки це твердження спростовується матеріалами справи, а саме: про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення відповідного повідомлення на електронну пошту, зазначену при укладенні кредитного договору.
Разом з цим пунктом 1.1 Договору факторингу №25.07/24-Ф від 25.07.2024 передбачено, що за цим Договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому, до третіх осіб – боржників, що включає основний борг, проценти, пеню та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.
На підставі ч.ч.1, 2 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Отже, виходячи з положень статті 1078 ЦК України, за договором факторингу допускається відступлення як наявної, так і майбутньої вимоги.
Наявна вимога – це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, або право грошової вимоги, можливість здійснення якої залежить від настання певної умови чи спливу строку платежу (так звана недозріла вимога).
Майбутня вимога – це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому, тобто з`явиться з тих чи інших договорів, які будуть укладені між клієнтом і боржником після укладення договору факторингу.
Оскільки до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до відповідача, позивач після укладення Договору факторингу №25.07/24-Ф від 25.07.2024, з урахуванням того, що строк дії кредитного договору не сплив, нарахував проценти за користування кредитом за період з 25.07.2024 по 22.09.2024 (60 календарних днів) за стандартною процентною ставкою (1,99 %) у розмірі 14686,20 грн.
Зазначені проценти нараховано в межах погодженого сторонами строку кредитування, визначеного пунктом 1.4 Договору про надання споживчого кредиту №7155046 від 10.10.2023, а право їх нарахування після переходу права вимоги до позивача передбачено пунктом 1.1 Договору факторингу №25.07/24-Ф від 25.07.2024.
Разом з тим, пунктом 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22.11.2023) тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності зазначеним Законом, визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2,5 %, а протягом наступних 120 днів – 1,5 %.
Відповідно до розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3498-IX, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання ним чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання ним чинності.
Оскільки Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №7155046 від 10.10.2023 укладено до набрання чинності Законом №3498-IX, однак після набрання ним чинності строк дії Договору продовжувався, положення зазначеного Закону підлягають застосуванню до зазначених правовідносин.
З урахуванням установленого законом максимального розміру денної процентної ставки, у період з 25.07.2024 по 19.08.2024 позивач мав право нараховувати проценти за ставкою не більше 1,5 % на день від залишку неповернутої суми кредиту. За вказаний період сума процентів могла становити не більше 4797,00 грн (12300 грн ? 1,5 % ? 26 днів).
У період з 20.08.2024 по 22.09.2024 максимальний розмір денної процентної ставки не міг перевищувати 1 % на день, а тому проценти за користування кредитом за цей період могли становити не більше 4182,00 грн (12300 грн ? 1 % ? 34 дні).
Таким чином, сума процентів, яка могла бути правомірно нарахована за період з 25.07.2024 по 22.09.2024, становить 8979,00 грн (4797 грн + 4182 грн).
Зазначених вимог закону суд першої інстанції не врахував та не перевірив відповідність нарахованих позивачем процентів установленим законодавством обмеженням щодо максимального розміру денної процентної ставки. У зв`язку з цим суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення процентів у повному заявленому розмірі. Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що за період з 25.07.2024 по 22.09.2024 позивач мав право нарахувати проценти у сумі 8979,00 грн.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню за кредитним договором.
З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 43553,07 грн, з яких: 12300,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 22274,07 грн – заборгованість за процентами за період з 10.10.2023 по 24.07.2024; 8979,00 грн – заборгованість за процентами за період з 25.07.2024 по 22.09.2024.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позову, у розмірі 2141,64 грн (2422,40 грн ? 88,41 %), оскільки позовні вимоги задоволено на 88,41 %.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн. Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 421,13 грн (3633,60 грн ? 11,59 %).
З урахуванням проведеного взаємозаліку судових витрат з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1720,51 грн.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 8000,00 грн, понесені за складання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем у додатках до відзиву надано: копію договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022 адвокатом Крюковою М.В., звіт про надання правової допомоги від 04.07.2025, платіжну інструкцію №7249 від 04.07.2025, яка підтверджує оплату за написання та подання відзиву на апеляційну скаргу, ордер на надання правничої допомоги серії АН №1587461 від 25.12.2024, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5127 від 29.08.2018, а також довіреність від 16.08.2024.
Відповідно до звіту про надання правової допомоги від 04.07.2025, адвокатом Крюковою М.В. виконані роботи (надані послуги) ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», а саме надані такі правничі послуги на підставі договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022: правова експертиза документів, написання та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу у справі про стягнення кредиторської заборгованості з ОСОБА_1 – 4 год. (загальна вартість 8000,00 грн).
Крім того, у звіті зазначено, що клієнт та адвокат претензій за надану та отриману правову допомогу один до одного не мають.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Від сторони відповідача заперечень щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, а також клопотань про неспівмірність заявлених до стягнення витрат до суду апеляційної інстанції не надходило. 
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі №754/8750/19 наголосила, що витрати на ознайомлення з апеляційними скаргами не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзивів на апеляційні скарги.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Матеріали справи свідчать про те, що під час її перегляду судом апеляційної інстанції представником позивача було подано лише відзив на апеляційну скаргу.
При цьому правова позиція позивача порівняно з розглядом справи судом першої інстанції не змінилася, нових доказів не подавалося, нових обставин справи не встановлювалося, інших процесуальних документів до суду апеляційної інстанції представником позивача Крюковою М.В. не подавалося. Судові засідання у справі не проводилися, а її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Отже, фактичний обсяг наданої представником позивача правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи обмежився підготовкою та поданням відзиву на апеляційну скаргу.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, а рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру стягнутої заборгованості, беручи до уваги обсяг і складність наданих представником позивача послуг з професійної правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій реальності адвокатських витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000,00 грн.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 квітня 2025 року змінити – зменшити розмір суми стягнення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (нині – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал») заборгованість за кредитним договором у розмірі 43553 (сорок три тисячі п`ятсот п`ятдесят три) грн 07 коп., з яких: 12300 (дванадцять тисяч триста) грн 00 коп. – заборгованість за тілом кредиту; 22274 (двадцять дві тисячі двісті сімдесят чотири) грн 07 коп. – заборгованість за процентами; 8979 (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн 00 коп. – заборгованість за процентами, нарахованими за період з 25 липня 2024 року по 22 вересня 2024 року, а також судовий збір у розмірі 1720 (одна тисяча сімсот двадцять) грн 51 коп. та витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2026 року.

Головуючий  В.Б. Яцина.

Судді колегії  О.В. Маміна

Ю.М. Мальований.