ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 705/2658/24 
провадження № 61-2782св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванов Анатолій Анатолійович, на постанову Черкаського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у складі колегії суддів Карпенко О. В., Василенко Л. І., Новікова О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 

ВСТАНОВИВ: 

ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради, у якому просив: 
- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- стягнути з ОСОБА_2  на його користь аліменти на дитину  ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 

Свої вимоги  ОСОБА_1  обґрунтовував тим, що 16 квітня 2011 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2018 року. 

У шлюбі народилися двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

У зв`язку з постійними конфліктами та різними поглядами на сімейне життя сторони фактично припинили сімейні відносини, коли сину ОСОБА_5 виповнилося чотири роки. 

У 2015 році відповідач виїхала за межі України, залишивши дитину під опікою своєї матері ОСОБА_6 . Надалі позивач забрав сина до себе, де дитина проживає разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 . 

Позивач зазначав, що виконавчий комітет Уманської міської ради рішенням від 23 липня 2020 року визначив місце проживання ОСОБА_3 разом із батьком. 

На думку позивача, відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо сина, не бере участі у його вихованні та утриманні, не цікавиться станом його здоров`я, навчанням, розвитком та умовами проживання, не надає матеріальної допомоги, не підтримує з ним особистих стосунків та не виявляє заінтересованості у його житті. З моменту виїзду відповідача за кордон дитина фактично не спілкувалася з матір`ю та не отримувала від неї належної турботи й піклування. 

Крім того, позивач зазначав, що відповідач не сплачує аліменти на утримання сина, хоча до суду із відповідними вимогами про їх стягнення він раніше не звертався. 

Також позивач звертався до Служби у справах дітей Уманської міської ради із заявою щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. За результатами перевірки орган опіки та піклування Уманської міської ради 18 квітня 2024 року надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 . 

Крім того, позивач зазначав, що у квітні 2024 року відповідач прибула за місцем його проживання, де між сторонами виник конфлікт, у зв`язку з чим він звернувся до правоохоронних органів. За цим фактом було розпочато кримінальне провадження, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. 

Посилаючись на наведені обставини, а також на необхідність забезпечення найкращих інтересів дитини, позивач вважав наявними передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з неї аліментів на утримання сина. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі судді      Гудзенко В. Л. рішенням від 06 листопада 2025 року позов задовольнив. 

Позбавив ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявними у справі доказами підтверджується тривале та свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 . 

Зокрема, суд установив, що з 2015 року відповідач проживає за межами України, участі у вихованні дитини не бере, її життям, здоров`ям, навчанням та розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, належних заходів для підтримання особистих стосунків із дитиною не вживала, унаслідок чого втратила з нею фактичний емоційний та духовний зв`язок. Такі обставини, на переконання суду, свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та наявність передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) підстав для позбавлення її батьківських прав. 

При цьому суд врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, показання свідків, письмові докази щодо умов проживання, виховання та забезпечення дитини батьком, а також думку самого неповнолітнього ОСОБА_3 , який повідомив про відсутність фактичних відносин із матір`ю та небажання підтримувати з нею спілкування. 

Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини та спрямоване на забезпечення її належного виховання і розвитку. 

Відхиляючи заперечення відповідача щодо нібито створення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною та про звернення до суду з метою ухилення від проходження військової служби, суд зазначив, що такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не спростовують установлених обставин тривалого невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. 

Оскільки відповідно до частин другої та третьої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку утримувати дитину, суд одночасно вирішив питання про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно. 

Черкаський апеляційний суд постановою від 04 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_8 , задовольнив. 

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2025 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав скасував і ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким відмовив у позбавленні її батьківських прав та попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд керувався тим, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом сімейно-правової відповідальності, який допускається лише за наявності достатніх і переконливих доказів свідомого, винного та тривалого ухилення матері чи батька від виконання своїх батьківських обов`язків, а також за умови неможливості зміни їхньої поведінки на краще. 

Апеляційний суд зазначив, що встановлені у справі обставини підтверджують тривале проживання відповідача за межами України та недостатню її участь у вихованні сина, однак самі собою такі обставини не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав. Суд урахував пояснення відповідача про те, що вона підтримувала зв`язок із дітьми через доньку, надавала їм матеріальну допомогу, намагалася відновити спілкування із сином, а також доводи про наявність конфлікту між колишнім подружжям і перешкод у спілкуванні з дитиною з боку позивача. При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що на час розгляду справи в суді перебувала інша справа за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні із сином та визначення способу її участі у вихованні дитини. 

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що матеріали справи не містять належних і достатніх доказів того, що відповідач становить загрозу для дитини, свідомо та остаточно відмовилася від виконання батьківських обов`язків або що зміна її ставлення до виховання сина є неможливою. Враховуючи характер спірних правовідносин, необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини та принцип збереження сімейних зв`язків, апеляційний суд дійшов висновку, що застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, у цій справі є передчасним та непропорційним. 

Водночас апеляційний суд погодився із тим, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні та утриманні своєї дитини, тому встановив наявність підстав для того, аби попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року ОСОБА_1 через представника Іванова А. А.  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2025 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що апеляційний суд безпідставно скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина. 

Матеріалами справи підтверджено тривале та свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, з 2015 року вона проживає за межами України, фактично не бере участі у вихованні дитини, не забезпечує її належного утримання, не цікавиться станом здоров`я, навчанням та розвитком сина, не підтримує з ним належного особистого контакту та не вживає реальних заходів для відновлення сімейних зв`язків. На переконання заявника, такі обставини свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання дитини та утворюють передбачені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України підстави для позбавлення її батьківських прав. 

Крім того, заявник стверджує, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги пояснення самого неповнолітнього ОСОБА_3 , який підтвердив відсутність фактичних відносин із матір`ю та небажання підтримувати з нею спілкування. На переконання заявника, саме ці пояснення разом з іншими доказами у справі свідчать про тривале невиконання відповідачем батьківських обов`язків. 

Також заявник зазначає, що позбавлення батьківських прав у цій справі відповідає найкращим інтересам дитини, а висновок апеляційного суду про передчасність застосування такого заходу не ґрунтується на належній оцінці доказів. На його думку, рішення суду першої інстанції було належним чином мотивованим та відповідало інтересам неповнолітнього сина, тоді як апеляційний суд фактично переоцінив докази без наявності для цього достатніх правових підстав. Крім того, заявник звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав не позбавляє особу права на звернення до суду з позовом про поновлення таких прав у разі зміни її поведінки та ставлення до дитини. 

Аргументи інших учасників справи 

У квітні 2026 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_8 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.ухвалою від 11 березня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Уманського міськрайонного суду Черкаської області. 

23 березня 2026 року матеріали справи № 705/2658/24 надійшли до Верховного Суду. 

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2026 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду. 

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 18 червня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Калараш А. А. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

16 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 117. 

У шлюбі народилися двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження (том 1, а. с. 11, 12). 

Уманський міськрайонний суд Черкаської області рішенням від 19 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвав (том 1, а. с. 14,15). 

Виконавчий комітет Уманської міської ради рішенням від 23 липня 2020 року № 266 визначив місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 (том 1, а. с. 20). 

Згідно з довідкою громадської організації «Уманський автомотоклуб «Атлант» ОСОБА_3 з 2021 року відвідує секцію мотокросу. Дитину на тренування приводить батько, який забезпечує її всім необхідним для занять, тоді як мати контакту з адміністрацією клубу не підтримує та успіхами сина не цікавиться (том 1, а. с. 21). 

Відповідно до висновку практичного психолога від 16 лютого 2024 року неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом із батьком, який належним чином займається його вихованням та навчанням, цікавиться шкільним життям сина, бере участь у батьківських зборах та інших заходах закладу освіти. Мікроклімат у сім`ї позитивно впливає на розвиток дитини (том 1, а. с. 221). 

Характеристикою Уманської гімназії № 7 Уманської міської ради Черкаської області від 13 лютого 2024 року підтверджується, що вихованням та забезпеченням потреб дитини займається батько. За час навчання ОСОБА_5 мати до закладу освіти не зверталася, контакту з педагогічними працівниками не підтримувала та життям дитини не цікавилася (том 1, а. с. 23). 

Згідно з довідкою сімейного лікаря ОСОБА_10 від 06 лютого 2024 року ОСОБА_3 перебуває під медичним наглядом із народження, а під час звернень за медичною допомогою його супроводжує виключно батько (том 1, а. с. 24). 

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 12 квітня 2024 року, складеного службою у справах дітей Уманської міської ради, неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом із батьком у належних житлових умовах. Дитина забезпечена окремою кімнатою, необхідними меблями, одягом, взуттям, шкільним приладдям та іншими речами, необхідними для її фізичного, інтелектуального та гармонійного розвитку. В акті також зазначено, що мати не проживає разом із сім`єю з 2015 року (том. 1, а. с. 28). 

У письмовому поясненні ОСОБА_3 зазначив, що мати з ним не проживає та він не пам`ятає її з 2015 року (том 1, а. с. 27). 

У письмових поясненнях матір відповідача ОСОБА_6 зазначила, що її дочка ОСОБА_2 у 2015 році виїхала до Держави Ізраїль на заробітки та тривалий час проживала за кордоном (том 1, а. с. 26). 

Згідно з листом Уманського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 04 березня 2024 року під час перевірки за зверненням позивача встановлено, що ОСОБА_2 на той час проживала на території Держави Ізраїль (том 1, а. с. 25). 

Під час розгляду справи суд першої інстанції заслухав думку неповнолітнього ОСОБА_3 , який пояснив, що тривалий час не спілкувався з матір`ю, фактично її не знає та не підтримує з нею особистих відносин. Також він зазначив, що батько не перешкоджав його спілкуванню з матір`ю. 

Допитана як свідок ОСОБА_11 повідомила, що відповідач залишила дітей та виїхала за кордон у 2015 році, а під час її повернення в Україну навесні 2024 року неповнолітній ОСОБА_5 не бажав спілкуватися з матір`ю. 

Свідок ОСОБА_12 підтвердив, що протягом кількох років спостерігає за сім`єю позивача та бачить, що саме батько займається вихованням, навчанням і розвитком сина. 

Водночас свідок ОСОБА_4 пояснила, що після виїзду матері за кордон вона та брат певний час підтримували з нею зв`язок, а відповідач надавала матеріальну допомогу дітям. На думку свідка, позивач негативно ставився до спілкування дітей із матір`ю та налаштовував їх проти неї. 

Свідок ОСОБА_6 також повідомила, що після виїзду відповідача за кордон остання підтримувала зв`язок із дітьми та надсилала кошти на їх утримання. За її словами, позивач перешкоджав спілкуванню дітей із матір`ю, а після того, як забрав дітей до себе, їхнє спілкування з відповідачем фактично припинилося. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги постанова апеляційного суду оскаржується тільки в частині вирішення позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає це судове рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 51 Конституції України, частин другої, третьої статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Під час регулювання сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її належне виховання є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини)).

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закону України «Про охорону дитинства») забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. 

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). 

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені у статті 150 СК України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. 

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. 

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення зазначеної норми у взаємозв`язку з положеннями статей 150, 155 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання батьківських обов`язків як підстава для позбавлення батьківських прав має місце лише за наявності винної поведінки матері чи батька, яка виражається у свідомому та тривалому нехтуванні своїми обов`язками щодо виховання, розвитку та утримання дитини. 

Сам факт неналежного виконання батьківських обов`язків, проживання окремо від дитини або відсутності достатньої участі у її вихованні не може бути безумовною підставою для позбавлення батьківських прав. Для застосування такого виняткового заходу суд повинен встановити, що особа свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо дитини, не виявляє належного піклування про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не підтримує з нею особистих стосунків і така поведінка є результатом її власного волевиявлення, а не наслідком об`єктивних обставин чи перешкод у спілкуванні з дитиною. 

Верховний Суд у постановах від 27 березня 2020 року у справі № 523/16635/17 (провадження № 61-5437св19) та від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини має місце у разі, коли вони не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду та лікування, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального розвитку та самоусвідомлення, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не сприяють здобуттю освіти, не забезпечують доступу до культурних і духовних цінностей та не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Водночас наведені обставини можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови встановлення винної поведінки матері чи батька, тобто свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками. 

У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. 

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. 

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. 

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. 

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23). 

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). 

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). 

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). 

Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом сімейно-правової відповідальності, який допускається лише за наявності достатніх, належних і переконливих доказів, що змінити поведінку матері чи батька у кращий бік неможливо, а їхня поведінка становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я, психічного чи морального розвитку. Самі собою факти недостатньої участі одного з батьків у вихованні дитини, проживання окремо, неналежного матеріального забезпечення або конфлікту між батьками не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав. 

Розірвання сімейних зв`язків шляхом позбавлення батьківських прав є виправданим лише за виняткових обставин, оскільки такий захід фактично позбавляє дитину правового зв`язку з одним із батьків і може мати негативний вплив на її свідомість. Тому під час вирішення спору визначальним є не формальне констатування відсутності достатньої участі матері чи батька у житті дитини, а встановлення їхнього реального ставлення до дитини, бажання спілкуватися з нею, брати участь у її вихованні, а також наявності чи відсутності об`єктивних перешкод для такого спілкування. 

Суд також може у виняткових випадках, навіть за наявності певних недоліків у виконанні батьківських обов`язків, відмовити у позбавленні батьківських прав, попередивши відповідну особу про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Застосування такого підходу відповідає принципу пропорційності та необхідності використання менш суворих, гнучких заходів впливу до застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. 

Особисті непорозуміння та конфліктні відносини між батьками не можуть самі собою бути підставою для позбавлення одного з них батьківських прав. У справах, що стосуються дитини, першочергове значення мають її найкращі інтереси, які повинні переважати над інтересами батьків. Водночас найкращі інтереси дитини, як правило, передбачають збереження її сімейних зв`язків, крім випадків, коли сім`я є явно неблагополучною або збереження такого зв`язку суперечить безпеці, здоров`ю чи гармонійному розвитку дитини. 

Отже, у спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери сімейного життя та долі дитини, питання про позбавлення батьківських прав має вирішуватися без формального чи уніфікованого підходу, з урахуванням конкретних обставин справи, доказів у їх сукупності, особистості батьків, думки дитини, причин невиконання батьківських обов`язків, можливості зміни поведінки матері чи батька та пропорційності втручання у сімейне життя. 

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, надавши оцінку всім зібраним у справі доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про передчасність застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. 

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував те, що відповідач проживає за кордоном, та не може здійснювати батьківські обов`язки належним чином у повній мірі, оскільки значна відстань між нею та сином створює певні труднощі у стосунках між ними. Водночас позиція відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції та подача апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині вимог про позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , переконливо свідчать про небайдужість та інтерес до сина, бажання брати активну участь у його житті.

Посилання позивача в касаційній скарзі на наявність у матеріалах справи беззаперечних та достатніх доказів невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, є безпідставним, оскільки, надані ним докази, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання нею своїх обов`язків та про наявність достатніх підстав для позбавлення її батьківських прав.

Під час розгляду справи не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надав.

Виїзд та перебування відповідача за кордоном не свідчить про те, що вона не бажає брати участь в утриманні та вихованні сина, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Крім того, апеляційний суд правильно врахував те, що ОСОБА_2 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Тобто, у спірних правовідносинах не встановлено, що ОСОБА_2 є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. 

Аргументи заявника на неврахування апеляційним судом думки дитини щодо відсутності бажання спілкування з матір`ю, відхиляються колегією суддів, оскільки озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18). Крім того, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України). Дитина, в силу свого малолітнього віку та постійного проживання із позивачем, могла не у повній мірі усвідомлювати наслідки своїх відповідей щодо своєї матері.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 колегія суддів відхиляє, з огляду на таке. 

У зазначеній постанові Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, керувався тим, що відповідач свідомо нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Отже, фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справі, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, є різними. У справі, що переглядається, не встановлено достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем факту умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, тому висновок апеляційного суду про відмову в позові не суперечать наведеним заявником у касаційній скарзі загальним висновкам Верховного Суду.

Саме собою посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними фактичними обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

З урахуванням наведених обставин, малолітнього віку дитини, дій матері, яка висловлювала чітке бажання виконувати батьківські обов`язки відносно сина, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу саме в інтересах дитини.

Крім того, активна позиція відповідача під час розгляду справи про позбавлення її батьківських прав, надання своїх пояснень та заперечень щодо доводів, викладених позивачем, подання апеляційної скарги на рішення суду про позбавлення її батьківських прав, не оскарження рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання сина, свідчить про можливість і готовність матері до належного виконання нею батьківських обов`язків.
Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, установивши, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами обставин свідомого умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, прийнявши до уваги, що відповідач активно заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні дитини, який не може бути повною мірою реалізований унаслідок її вимушеного перебування за кордоном, врахувавши, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини, дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, і відповідно обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Такий висновок апеляційного суду відповідає якнайкращим інтересам дитини з огляду на необхідність забезпечення її права на спілкування та збереження зав`язків з обома батьками.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків апеляційного суду, зводяться переважно до незгоди заявника з оцінкою доказів та встановленими судом фактичними обставинами справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванов Анатолій Анатолійович, залишити без задоволення. 

Постанову Черкаського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради, про позбавлення батьківських прав залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	А. А. Калараш