Справа № 643/4993/26
Провадження № 2/643/4802/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026      м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді: Новіченко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання: Штонди В.С.,
представника позивача: Хорошевської Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про збільшення розміру аліментів,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач), відповідно до змісту якого просить суд змінити розмір аліментів та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що на підставі судового рішення з відповідача стягувалися аліменти на утримання двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наразі старший син ОСОБА_4 досяг повноліття, у зв`язку з чим аліментні зобов`язання відповідача щодо нього припинилися, а аліменти на сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частки вже не забезпечують належний рівень утримання дитини, не відповідають розміру, визначеному СК України і є меншими ніж реальні витрати на утримання дитини. Разом з тим, як дорослішає дитина, її потреби збільшуються, і навіть аліменти у розмірі 1/4 частки доходів відповідача не перекриють витрат на дитину, але істотно покращать забезпечення сина ОСОБА_5 , будуть відповідати нормам СК України і саме такий розмір для стягнення є справедливим після припинення утримання старшого сина ОСОБА_4 , який досяг повноліття. Також позивач посилається на те, що після ухвалення судового рішення дохід відповідача значно виріс, відповідач має постійне місце роботи та стабільний дохід, який є достатнім для того, щоб сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки. При цьому, у 2022 році відповідач зареєстрував за собою право власності на автомобіль «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, а вже у 2025 році на автомобіль «Chevrolet Captiva», 2007 року випуску.
Ухвалою від 18.03.2026 Салтівський районний суд міста Харкова відкрив провадження у справі № 643/4993/26, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 22.04.2026.
22.04.2026 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. у нарадчій кімнаті, наступне судове засідання призначено на 11.05.2026.
26.04.2026 відповідачем подано до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що сам по собі факт покращення матеріального стану платника аліментів не є безумовною підставою для збільшення розміру стягуваних аліментів. Відповідно до рішення суду від 10.05.2019 у справі № 643/5126/19 з відповідача стягуються аліменти у частці від його доходу (1/6 частка на сина ОСОБА_5 ), відповідно у випадку збільшення розміру заробітку відповідача пропорційно збільшується і розмір аліментів, що стягуються. При цьому, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років протягом усього 2025 року складав 3 196,00 грн. Зі змісту наданої позивачем інформації вбачається, що розмір заробітної плати відповідача у 2025 році склав 825 882,25 грн, з яких було отримано податків на суму 148 685,80 грн. Таким чином, чистий середньомісячний дохід відповідача складає 677 223,45 грн за рік, або 56 435,29 грн на місяць. Відтак, середній розмір аліментів, які утримує позивач на сина ОСОБА_5 складає 9 405,88 грн, що майже втричі перевищує розмір, визначений ч. 2 ст. 182 СК України. Також відповідач вважає безпідставними доводи позивача про наявність заборгованості по сплаті аліментів, оскільки така заборгованість відповідачем погашена у повному обсязі. Крім того відповідач зазначає, що окрім сина ОСОБА_5 на його утриманні перебуває ще й донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає разом з відповідачем у смт. Макарів Київської області. Вже близько 10 років відповідач проживає з донькою та цивільною дружиною та повинен забезпечувати їх та себе. На даний час вони є вимушено переміщеними особами та проживають у Київській області у невеликому селищі, де відповідач працює та неофіційно винаймає житло і сплачує орендну плату. Цивільна дружина відповідача не працює та перебуває на обліку в Центрі зайнятості, допомоги по безробіттю не отримує. Згідно даних сайту ОЛХ оренда житла по Бучанському району Київської області становить в середньому 9 000,00 грн щомісячно. При цьому відповідач має непрацездатних батьків, оскільки вони обидва на пенсії та перебувають на тимчасово окупованих територіях (м. Бердянськ) відповідачу доводиться їм допомагати, бо вони утримували його у свій час. Доход відповідача складає лише його заробітна плата, яку він не приховує і сплачує всі податки державі. На сьогоднішній день, враховуючи склад сім`ї, дохід відповідача повністю витрачається на утримання дітей, на щоденні потреби, враховуючи комунальні платежі, оплату житла та допомогу батькам, купівлю найнеобхіднішого одягу, продуктів, медикаментів. Відповідач визнає наявність у його власності транспортного засобу «Chevrolet Captiva», 2007 року випуску, проте зазначає що вказаний транспортний засіб не належить до категорії преміум класу та не є об`єктом оподаткування «податком на розкіш». Також відповідач просить врахувати, що позивачем також подано позов про стягнення аліментів на старшого сина ОСОБА_4 , який досяг повноліття та продовжує навчання, у розмірі 1/5 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно на період навчання сина по 30.09.2027 або до досягнення ним 23 років, і у випадку задоволення обох позовних заяв загальний розмір утримання із заробітку відповідача буде складати 9/20 або 45%. 
У судовому засіданні 11.05.2026 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. 
Відповідач у судове засідання 11.05.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток до його електронного кабінету у підсистемі «Електронний суд». 
Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання.
Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України).
При цьому, згідно з частиною четвертою ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача. 
У судовому засіданні 11.05.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та призначив дату його проголошення на 21.05.2026 року. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
09 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач, а матір`ю – позивач (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14.10.2014). 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.12.2017 у справі № 643/9952/17 шлюб між сторонами було розірвано. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.12.2017 у справі № 643/9792/17 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 700,00 грн щомісячно, з дня подачі заяви (31.07.2017 року) до досягнення повноліття ОСОБА_4 , а після цього – 850,00 грн щомісячно до повноліття ОСОБА_5 . 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.05.2019 у справі № 643/5126/19 змінено розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 05.12.2017 у справі № 643/9792/17, з твердої грошової суми 1 700,00 грн щомісячно на 1/3 частки усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття ОСОБА_4 , а після цього стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частки від усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Також відповідач від інших стосунків має доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 . 
Відповідно до наявних в матеріалах справи довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3233-7001351843 від 18.07.2022 та № 3233-7001424002 від 15.08.2022 відповідач та його донька ОСОБА_6 є внутрішньо переміщеними особами та зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами для зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, незалежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
Отже, якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів.
Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 і ця судова практика є незмінною.
У даній справі судом встановлено, що після досягнення старшим сином ОСОБА_4 повноліття розмір аліментів, які стягуються з відповідача на молодшого сина ОСОБА_5 , складає 1/6 частку від усіх видів його доходів (заробітку). 
Таким чином, після досягнення старшим сином повноліття обсяг аліментного навантаження відповідача щодо неповнолітньої дитини фактично зменшився удвічі, оскільки обов`язок щодо сплати аліментів на користь повнолітнього сина на підставі попереднього судового рішення припинився. 
З наданої позивачем інформації Державної податкової служби України про доходи відповідача вбачається, що після ухвалення судового рішення від 10.05.2019 у справі № 643/5126/19 розмір доходів відповідача значно збільшився. 
Суд погоджується з доводами відповідача в частині того, що саме по собі покращення матеріального стану платника аліментів автоматично не зумовлює необхідності збільшення їх розміру. Однак це не означає, що покращення матеріального становища платника аліментів взагалі не має правового значення для вирішення спору. Навпаки, матеріальний стан платника є одним із критеріїв, які підлягають обов`язковому врахуванню судом відповідно до статті 182 СК України. 
У даній справі позовні вимоги обґрунтовуються не лише обставинами щодо доходів відповідача, а насамперед зміною аліментних обов`язків відповідача, а саме припиненням обов`язку зі сплати аліментів на користь старшого сина ОСОБА_4 в межах попереднього судового рішення. Ця обставина свідчить про зміну співвідношення між обсягом обов`язків відповідача та обсягом матеріального забезпечення, яке отримує неповнолітня дитина.
Суд критично оцінює доводи відповідача в частині того, що фактичний розмір аліментів, які утримуються за нього на сина ОСОБА_5 , істотно перевищує рекомендований розмір аліментів, визначений частиною другою статті 182 СК України, оскільки мінімальний гарантований розмір аліментів є лише нижньою межею державних гарантій та не може розглядатися як критерій достатності утримання дитини. Законодавець пов`язує розмір аліментів не лише з прожитковим мінімумом, а й з матеріальним становищем батьків та рівнем забезпечення, який дитина могла б отримувати за умови спільного проживання з обома батьками. Тому сам факт того, що аліменти перевищують мінімальний гарантований розмір, не виключає можливості їх збільшення, якщо це відповідає принципу пропорційної участі батьків в утриманні дитини та узгоджується з матеріальними можливостями платника аліментів. 
Доводи відповідача в частині того, що він є внутрішньо переміщеною особою і вимушений нести витрати по оренді житла не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки наявність у відповідача таких витрат не нівелюють його обов`язку щодо належного утримання сина ОСОБА_5 . При цьому суд зауважує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження реальності таких витрат і їх розміру.
Так само суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині того, що він утримує своїх непрацездатних батьків, оскільки жодних доказів на підтвердження цієї обставини відповідачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України суду надано не було. 
Водночас, вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів суд, виходячи з положень статей 182, 192 СК України, враховує наявність у відповідача на утриманні ще й малолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає разом із ним, що об`єктивно збільшує його витрати та впливає на загальний матеріальний стан. Разом із тим вказана обставина не може бути підставою для повної відмови у задоволенні позову, оскільки обов`язок батьків щодо утримання дітей має рівний характер стосовно кожної дитини. Наявність однієї дитини на утриманні не звільняє відповідача від обов`язку належним чином утримувати іншу дитину.
Разом з тим суд не вбачає достатніх підстав для збільшення розміру аліментів до 1/4 частки доходу відповідача, оскільки при визначенні справедливого розміру аліментів необхідно врахувати наявність у відповідача іншої неповнолітньої дитини, його фактичні сімейні обов`язки та необхідність дотримання балансу між інтересами всіх дітей відповідача.
За таких обставин суд вважає обґрунтованим збільшення розміру аліментів із 1/6 до 1/5 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, що, з одного боку, забезпечить підвищення рівня матеріального утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 після припинення сплати аліментів на старшого сина ОСОБА_4 , а з іншого — не призведе до надмірного та непропорційного обмеження майнових інтересів відповідача та інших осіб, яких він утримує.
Саме такий розмір аліментів, на переконання суду, відповідає принципам справедливості, розумності, пропорційності та найкращим інтересам дитини, що є визначальними засадами сімейного права України.
Надаючи оцінку доводам відповідача про можливе задоволення заявленого позивачем позову про стягнення аліментів на старшого сина ОСОБА_4 , який досяг повноліття та продовжує навчання (справа № 643/23230/25) суд зазначає таке. 
На момент ухвалення рішення у даній справі рішення у справі № 643/23230/25 не ухвалено, а тому суд позбавлений можливості виходити з правових наслідків рішення, яке ще не ухвалене або не набрало законної сили.
Водночас навіть у разі подальшого виникнення такого обов`язку відповідач не буде позбавлений права звернутися до суду з вимогою про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною свого сімейного чи матеріального стану.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
За таких обставин, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на вищевикладене суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеній частині позову. 
Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
1.Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2. Збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року у справі № 643/5126/19, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з індексацією суми, на 1/5 частину від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання даного рішення суду законної сили і до повноліття дитини.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовій збір у розмірі 532 (п`ятсот тридцять дві) грн 48 коп. 
5. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Позивачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).
7. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Повне рішення складено 01.06.2026 року. 

Суддя             Н.В. Новіченко