Єдиний унікальний номер справи № 761/22928/24
Провадження № 22-ц/824/1641/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
В С Т А Н О В И В :

21 червня 2024 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 лютого 2021 року між ним ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 було укладено договір позики. За даним договором позивач передав, а відповідачка прийняла грошові кошти в доларах США у розмірі 100 00, 00 та зобов`язалася повернути в повному обсязі отримані кошти у розмірі у строк до 20 лютого 2024 року. У визначений строк відповідачка грошові кошти не повернула. В добровільному порядку ОСОБА_1 по теперішній час отримані в борг грошові кошти не повернула, а тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 100000, 00 доларів США - основний борг за договором позики, 30 000, 00 доларів США - проценти за користування позикою за період часу з 20 лютого 2021 року по 20 лютого 2024 року, 827, 87 доларів США - три відсотки річних, відповідно до ст.625 ЦК України, 15 140, 00 грн. - витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 лютого 2021 року у розмірі 100000 доларів США 00 центів; відсотки, передбачені п. 3.1. договору позики від 20 лютого 2021 року у розмірі 30 000 доларів США 00 центів; судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 08 липня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 16 квітня 2026 року, з`явився представник відповідача ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Сторона позивача у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи належним чином повідомлялася, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавала.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що між сторонами 20 лютого 2021 року було укладено договір позики, який за своєю правовою природою є реальним договором, а його письмова форма підтверджує не лише факт укладення договору, а й передачу відповідачу грошових коштів у сумі 100 000 доларів США; позивачем надано належні докази виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення позики, тоді як доказів виконання цього обов`язку та повернення отриманих коштів відповідачем не подано; у зв`язку з неповерненням позики у встановлений договором строк з відповідача підлягає стягненню основна сума боргу у розмірі 100 000 доларів США; відповідно до умов договору позивач також має право на отримання процентів за користування позикою у розмірі 10 % річних, які за період дії договору становлять 30 000 доларів США; водночас підстав для стягнення трьох відсотків річних, передбачених статтею 625 ЦК України, немає, оскільки у спірний період на території України діяв карантин та воєнний стан, що виключає застосування відповідальності, передбаченої зазначеною нормою.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з огляду на таке:
Відповідно до ч..ч 1, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В ході апеляційного розгляду справи колегією суддів встановлено, що адресу місця проживання відповідача було повідомлено суду першої інстанції виключно позивачем при поданні позовної заяви. При цьому будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання чи реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.
Також позивачем не було наведено жодних обґрунтувань щодо того, з яких підстав саме зазначена адреса була вказана ним як місце проживання відповідача.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 серпня 2024 року за вхідним № 81455 (а.с. 26-27), наданої на запит суду першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за даними Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстрована.
Незважаючи на зазначені обставини та відсутність у матеріалах справи будь-яких належних доказів щодо зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача, всі судові повістки про виклик до суду, копії процесуальних документів та інша судова кореспонденція направлялися судом першої інстанції саме за адресою, вказаною позивачем у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 .
На підтвердження зазначеного в матеріалах справи містяться відповідні супровідні листи, судові повістки та конверти з поштовими повідомленнями про направлення кореспонденції відповідачу за вказаною адресою.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Всупереч наведеним вимогам процесуального закону судом першої інстанції не було вчинено дій щодо виклику відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відомості про здійснення таких процесуальних дій у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції не забезпечив належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а також не забезпечив належного вручення відповідачу процесуальних документів у справі, чим порушив вимоги цивільного процесуального законодавства та право відповідача на участь у судовому розгляді.
Аналізуючи положення ч. 5 ст. 376 ЦПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а також щодо належного вручення процесуальних документів, що відповідно до наведених вимог процесуального закону є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
При вирішенні даного спору встановлено, що позивач на обґрунтування заявлених позовних вимог надав до суду копію договору позики від 20 лютого 2021 року, укладеного у простій письмовій формі (а.с. 8-9). Відповідно до змісту вказаного договору відповідач 20 лютого 2021 року отримала від позивача грошові кошти у сумі 100 000,00 доларів США та зобов`язалася повернути зазначені кошти у строк до 20 лютого 2024 року. При цьому оригінал такого документу в матеріалах справи відсутній. 
У поданій апеляційній скарзі відповідач заперечувала факт укладення між сторонами договору позики від 20 лютого 2021 року, а також факт отримання від позивача будь-яких грошових коштів.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості позовних вимог процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє позивача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

На підтвердження своїх доводів щодо не укладення нею договору позики та неперебування на території України 20 лютого 2021 року, тобто на дату укладення спірного договору, відповідачем до суду апеляційної інстанції було подано інформаційну довідку від 09 липня 2025 року № 19/56212-25-Вих., видану Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.
З вказаної довідки вбачається, що відповідно до пунктів 12, 15 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 вересня 2022 року № 614, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2022 року за № 1319/38655, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянкою російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 01 січня 2020 року по 09 липня 2025 року станом на 10 год. 35 хв. у Базі даних не виявлено.
Наведені обставини свідчать про відсутність належних та допустимих доказів перебування відповідача на території України станом на 20 лютого 2021 року, а відтак і можливості укладення нею у місті Києві договору позики від 20 лютого 2021 року.
При цьому будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування між сторонами боргових правовідносин, фактичної передачі грошових коштів відповідачу, а також підписання нею спірного договору позивачем до матеріалів справи не надано.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем наявності боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин справи неправильно визначився із характером спірних правовідносин, помилково застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального закону, рішення суду відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи сторони позивача як такі, що не знайшли свого належного підтвердження матеріалами справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, а апеляційну скаргу відповідача вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає і судовий збір, який стягується з позивача на користь відповідача.
З урахуванням того, що апеляційну скаргу відповідача задоволено у повному обсязі, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 18 168,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) - 18 168 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят вісім) грн 00 коп. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько