Справа № 686/19184/26
Провадження № 2-о/686/453/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області
в складі: головуючого – судді Стефанишина С.Л.,
за участю: секретаря судового засідання – Мороза А.О.,
заявника – ОСОБА_1 ,
заінтересованої особи – ОСОБА_2 ,
розглянувши увідкритому судовому засіданні у м. Хмельницький цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, 

ВСТАНОВИВ:
Заявниця звернулася до суду з зазначеним позовом та просить суд видати обмежувальний припис стосовно її чоловіка ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяців, встановивши наступні заходи тимчасового обмеження їх прав: заборонити заінтересованим особам перебувати за місцем спільного проживання (перебування) заявниці з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця її проживання, роботи ХЗДО №9 «Кобзарик», де проживають її батьки: с. Пасічна, Старосинявського району Хмельницької області, а також до ліцею №4 імені Павла Жука Хмельницької міської ради, де навчається наша донька ОСОБА_4 ; заборонити особисто та через третіх осіб розшукувати заявницю, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею (телефоном, через месенджери, соціальні мережі чи смс-повідомлення); визнати чоловіка фінансовим шахраєм, що здійснював економічне насильство над заявницею та її доньками; визнати право користування житлом по АДРЕСА_1 заявниці та її донькам за місцем реєстрації батька.
Свої вимоги мотивувала тим, що  ОСОБА_3 є її чоловіком та вчиняє щодо ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру, наносить заявниці психологічні та тілесні травми, погрожує вбивством та позбавленням житла і майна останньої. До вчинення домашнього насильства над заявницею також долучається мати чоловіка – ОСОБА_2 .
В судовому засіданні заявниця підтримала вимоги заяви, просила їх задовольнити.
Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заяви та надала відповідні пояснення.
Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, що не перешкоджає розгляду заяви по суті.
Суд, дослідивши письмові докази вважає, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 згідно даних свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 12.02.2015 року.
Даними витягів з Реєстру територіальної громади та довідки №М-03-15124 від 011.04.2025 р. підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає разом із повнолітньою донькою від першого шлюбу ОСОБА_5 та малолітньою донькою ОСОБА_4 за адресою реєстрації чоловіка: АДРЕСА_1 . 
Вищезазначена квартира перебуває у власності ОСОБА_3 , про що свідчать дані Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2019 року.
Зі змісту медичної довідки Хмельницької обласної лікарні про нанесення тілесних ушкоджень від 11.10.2024 р., фотокопій, які містять знімки тілесних ушкоджень, відповіді ВП №2 ХРУП про адміністративне правопорушення №4880 від 11.10.2024 р., направлення особи, яка постраждала від домашнього насильства №15 від 04.05.2026 р., №37 від 03.12.2025 р., відповідей ХРУП за результатами розгляду звернення, зареєстрованих в журналі ЄО НОМЕР_2 від 12.05.2026 р. та ЄО №10098 від 07.05.2026 р. вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до працівників поліції щодо неправомірних дій ОСОБА_3 , а саме: домашнього насильства психологічного, фізичного та економічного характеру щодо дружини.
Будь-яких доказів щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП останньою надано не було, та судом не встановлено.
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі – Закон №2229-VIII) визначає основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства. 
Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Частиною другою статті 26 Закону №2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону №2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях".
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, N 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом N 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Оцінюючи надані заявницею докази на підтвердження факту вчинення щодо неї домашнього насильства заінтересованими особами, суд не встановив психологічного, економічного та вірогідності продовження чи повторного вчинення фізичного домашнього насильства, що створює реальну і безпосередню небезпеку для життя, здоров`я заявниці, а також психічного стану дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і що такі ризики є реальними.
Суд враховує принцип презумпції невинуватості, закріплений у статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Матеріали справи не містять доказів притягнення заінтересованих осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства.
Також матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що заінтересованою особою ОСОБА_3 здійснювалось стеження та переслідування заявниці, фіксації вербальних погроз фізичної розправи, вчинення психологічного насилля над дитиною.
Крім того, вимоги заяви ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3 фінансовим шахраєм та визнання права користування житлом по АДРЕСА_1 заявниці та її донькам за місцем реєстрації батька, не є предметом розгляду в межах заяви про видачу обмежувального припису, а відтак задоволенню не підлягають.
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців, тому заявницею також не обґрунтовано максимальний термін застосування зазначеного припису.
Згідно ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні.
Враховуючи усі надані заявницею докази, з огляду на встановлені судом обставини суд приходить до висновку, що відсутні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованими особами домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , тому суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви та відмову у видачі обмежувального припису.
Відповідно до ч. 3 ст. 650-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.
На підставі вище викладеного,керуючись ст.ст. 350 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
В задоволенні заяви  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису – відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повний текст рішення суду складено 30.06.2026 року.

Суддя Сергій Стефанишин