ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1366/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від прокуратури – Шунькіна Н.О.,
від Південного офісу Держаудитслужби – участі не брали,
від Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України – участі не брали,
від Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" – Рибак А.В.,
від Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області – Рябченко Т.О.,
розглянувши апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.04.2026 про відмову у забезпеченні позову, прийняту суддею Литвиновою В.В., м. Одеса,
у справі №916/1366/26
за позовом: керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України
до відповідачів:
-Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ";
-Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області
про визнання недійсними пунктів договору та додаткових угод, стягнення 8 279 294,97 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2026 р. керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України звернувся з позовом до Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" та Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області, в якому просив:
-визнати недійсним пункт 3.1 договору №2К/ЦБ/23 від 01.12.2023, укладеного між Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області та Приватним підприємством "ДІСК-ПІВДЕНЬ", в частині включення в ціну договору податку на додану вартість;
-визнати недійсним пункт 1 додаткової угоди №5 від 15.11.2024, укладеної між Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області та Приватним підприємством "ДІСК-ПІВДЕНЬ" до договору №2К/ЦБ/23 від 01.12.2023, в частині включення в ціну договору податку на додану вартість;
-визнати недійсним пункт 1 додаткової угоди №8 від 28.05.2025, укладеної між Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області та Приватним підприємством "ДІСК-ПІВДЕНЬ" до договору №2К/ЦБ/23 від 01.12.2023, в частині включення в ціну договору податку на додану вартість;
-визнати недійсним пункт 1 додаткової угоди №9 від 11.07.2025, укладеної між Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області та Приватним підприємством "ДІСК-ПІВДЕНЬ" до договору №2К/ЦБ/23 від 01.12.2023, в частині включення в ціну договору податку на додану вартість;
-стягнути з Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" в дохід держави в особі Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України 8279294,97 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з приписами чинного законодавства роботи з капітального ремонту житлового будинку за державні кошти на підставі укладеного між відповідачами договору №2К/ЦБ/23 від 01.12.2023 підлягали звільненню від оподаткування податком на додану вартість, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання недійсними відповідних пунктів вищенаведеного договору та укладених до нього додаткових угод в частині включення вказаного податку до договірної ціни, а також для стягнення коштів, перерахованих в якості зазначеного податку, як безпідставно отриманих.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 13.04.2026 відкрито провадження у справі №916/1366/26.
Одночасно з поданням позовної заяви керівником Білгород-Дністровської окружної прокуратури було подано заяву про забезпечення позову №55-2226вих-26 від 10.04.2026 (вх.№2-683/26 від 10.04.2026), в якій останній просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать Приватному підприємству "ДІСК-ПІВДЕНЬ" і знаходяться на всіх його рахунках в банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову – 8279294,97 грн.
В обґрунтування даної заяви прокурор послався на те, що невжиття заходів щодо накладення арешту на грошові кошти Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" може утруднити або унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову у разі його ухвалення, враховуючи, що у межах цієї справи заявлено майнові вимоги про стягнення з вказаного відповідача значної суми грошових коштів.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.04.2026 у справі №916/1366/26 (суддя Литвинова В.В.) відмовлено у задоволенні заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури про забезпечення позову.
Вказана ухвала суду мотивована недоведеністю прокурором вчинення Приватним підприємством "ДІСК-ПІВДЕНЬ" дій, спрямованих на уникнення виконання рішення у даній справі, а також наявності будь-яких інших обставин, які у разі задоволення позову можуть істотно ускладнити/унеможливити виконання судового рішення, при цьому саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення зазначеного відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Не погодившись з постановленою ухвалою, керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.04.2026 у справі №916/1366/26 та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити повністю.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме Приватне підприємство "ДІСК-ПІВДЕНЬ" необхідну суму грошових коштів, а тому обраний захід забезпечення позову безпосередньо пов`язаний з предметом позову та цілком співмірний з ним, у зв`язку з чим, беручи до уваги доведеність прокурором достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні відповідної заяви про забезпечення позову є необґрунтованим.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 21.05.2026 (вх.№1680/26/Д4 від 21.05.2026) Приватне підприємство "ДІСК-ПІВДЕНЬ" просить апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1366/26 – без змін, посилаючись на недоведеність прокурором необхідності вжиття обраних ним заходів забезпечення позову, оскільки всі доводи останнього обґрунтовані виключно нічим не підтвердженими припущеннями, у той час як жодних доказів вчинення дій, які можуть ускладнити (унеможливити) виконання судового рішення, на теперішній час або наміру вчинити такі дії у майбутньому прокурором не надано.
27.05.2026 до суду апеляційної інстанції від Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 27.05.2026 (вх.№1680/26/Д5 від 27.05.2026), в якому остання просить апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1366/26 – без змін, стверджуючи про те, що всі доводи прокурора ґрунтуються виключно на його сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ", які при цьому не доведені жодними доказами на підтвердження реальних та існуючих обставин виникнення ускладнень або неможливості виконання вказаним відповідачем рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 14.05.2026 у справі №916/1366/26 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 29.05.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1366/26 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 24.06.2026 о 12:00.
У судовому засіданні 24.06.2026 прокурор підтримав апеляційну скаргу; представники Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" та Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області висловили заперечення проти її задоволення; представники Південного офісу Держаудитслужби та Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами оскарження ухвали (а.с.129, 130).
Південний офіс Держаудитслужби і Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали оскарження ухвали на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви із застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд – це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосуванні останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Колегія суддів враховує, що предметом спору у даній справі є, зокрема, вимоги майнового характеру, а саме: прокурор просить стягнути з Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" в дохід держави в особі Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України грошові кошти у сумі 8279294,97 грн.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.
Отже, звертаючись із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що грошові кошти, наявні у відповідача станом на момент пред`явлення позову, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування грошових коштів або вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності та перешкоджання законному стягненню грошових коштів) причин.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.04.2018 у справі №916/2828/17 та від 31.03.2021 у справі №914/2353/20.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
При цьому апеляційним господарським судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.
Колегія суддів вбачає, що в обґрунтування заяви №55-2226вих-26 від 10.04.2026 (вх.№2-683/26 від 10.04.2026) керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури послався на те, що невжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог у даній справі.
Усталена практика Верховного Суду виходить із того, що достатньо обґрунтованим є не будь-яке припущення заявника, а лише таке, яке підтверджується конкретними фактичними даними, зокрема, відомостями про фінансовий стан відповідача, наявність у нього невиконаних зобов`язань, вчинення дій щодо відчуження активів або інші обставини, що свідчать про реальну, а не гіпотетичну загрозу невиконання рішення суду.
Обов`язок доведення наявності підстав для забезпечення позову покладається саме на заявника, і цей обов`язок не може бути перекладений на суд або іншу сторону. Ненадання відповідних доказів не може компенсуватися посиланням на абстрактні ризики чи загальні міркування про можливу недобросовісну поведінку відповідача.
Між тим, апеляційний господарський суд зауважує, що у матеріалах оскарження ухвали місцевого господарського суду від 13.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1366/26 відсутні та керівником Білгород-Дністровської окружної прокуратури до суду першої інстанції разом з заявою про вжиття заходів забезпечення позову не подано жодного доказу на підтвердження того, що Приватне підприємство "ДІСК-ПІВДЕНЬ" перебуває у незадовільному фінансовому стані, має невиконані безспірні зобов`язання, виступає боржником у відкритих виконавчих провадженнях, вчиняє будь-які дії, спрямовані на приховування грошових коштів та уникнення майнової відповідальності, або здійснює підготовку до вчинення таких дій.
Заява про забезпечення позову має містити не лише формальне посилання на можливість утруднення виконання рішення, а й конкретизацію обставин, які підтверджують таку можливість, із наведенням відповідних доказів. Відсутність такого обґрунтування свідчить про декларативний характер заявлених вимог.
Сам факт звернення із заявою про забезпечення позову прокурором в інтересах держави не звільняє його від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.
Посилання прокурора на обставину наявності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про те, що статутний капітал Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" складає 100000 грн, тобто є меншим за суму, заявлену до стягнення в межах даної справи, жодним чином не свідчить про наявність підстав для вжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову, а також не підтверджує відсутності у вказаного підприємства грошових коштів та, як наслідок, можливості виконати рішення суду у разі задоволення заявленого позову.
Правова позиція суду касаційної інстанції про те, що доводи заявника, зокрема, про незначний розмір статутного капіталу відповідача не є належними підставами для накладення арешту на грошові кошти останнього, викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2019 у справі №922/2673/18.
Твердження прокурора про відсутність у Приватного підприємства "ДІСК-ПІВДЕНЬ" зареєстрованого нерухомого майна згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не приймається до уваги колегією суддів у контексті обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, адже сама по собі відсутність у відповідача об`єктів нерухомого майна не свідчить ні про його неплатоспроможність, ні про неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, враховуючи, що виконання судового рішення про стягнення грошових коштів може здійснюватися за рахунок решти належних боржнику активів, зокрема, грошових коштів на рахунках, рухомого майна, майнових прав та іншого майна, на яке відповідно до закону може бути звернене стягнення. Відсутність відомостей про зареєстровані за відповідачем об`єкти нерухомості також не підтверджує наявності обставин, які б свідчили про вчинення ним дій, спрямованих на приховування активів, уникнення виконання майбутнього судового рішення або штучне погіршення власного майнового стану. При цьому прокурором не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач не володіє іншими активами, достатніми для виконання можливого рішення суду, або що його майновий стан є незадовільним, натомість наведені доводи фактично ґрунтуються виключно на припущенні про те, що відсутність нерухомого майна автоматично створює ризик невиконання рішення суду, однак такий висновок не випливає ні з положень чинного законодавства, ні з установлених у даній справі обставин. Більше того, відсутність нерухомого майна є лише характеристикою структури активів суб`єкта господарювання та не може сама по собі розцінюватися як достатній доказ існування загрози утруднення чи неможливості виконання судового рішення у розумінні статті 136 Господарського процесуального кодексу України.
Відтак всі доводи заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури про забезпечення позову №55-2226вих-26 від 10.04.2026 (вх.№2-683/26 від 10.04.2026) щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях.
Аналогічний висновок стосовно того, що самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19.
За відсутності доведених ризиків утруднення виконання рішення суду застосування такого заходу як накладення арешту на грошові кошти не відповідатиме вимогам пропорційності, тим більше, що забезпечення позову не повинно мати на меті створення для відповідача негативних наслідків, тотожних наслідкам задоволення позову, та не може використовуватися як інструмент попереднього примусу до виконання спірного зобов`язання.
Твердження апелянта про незаконність включення податку на додану вартість до договірної ціни укладеного між відповідачами договору №2К/ЦБ/23 від 01.12.2023 Південно-західним апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки наведені твердження стосуються обґрунтування підстав позову, тобто суті позовних вимог, та жодним чином не свідчать про необхідність забезпечення позову, оскільки сам по собі факт наявності між сторонами судового спору не може бути належною та достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
За таких обставин, враховуючи, що керівником Білгород-Дністровської окружної прокуратури при зверненні з заявою №55-2226вих-26 від 10.04.2026 (вх.№2-683/26 від 10.04.2026) не доведено наявності обставин щодо можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі невжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття відповідних заходів.
Колегія суддів також зауважує на тому, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, на яку посилається апелянт, міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). 
З огляду на викладене, зазначений висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.
Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив, що вказаний у вищенаведеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. Крім того, наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).
Сам по собі факт можливості відповідача розпоряджатися коштами не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення за конкретно цим позовом, з огляду на його підстави і предмет, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, що, у свою чергу, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Аналогічний висновок щодо необхідності належного тлумачення правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, через призму необхідності доведення за допомогою належних та допустимих доказів факту існування обґрунтованих підстав для забезпечення позову відображений у постановах Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 та від 18.06.2025 у справі №918/73/25.
Застосування арешту грошових коштів у кожному спорі про їх стягнення фактично означало б запровадження загального правила про автоматичне забезпечення позову, що прямо суперечить положенням процесуального закону та правовим висновкам Верховного Суду щодо виключного характеру таких заходів. Хоча заявлений захід формально кореспондує із майновим характером позовних вимог, сам по собі цей факт не є достатнім для його застосування без доведення необхідності такого втручання, оскільки визначальним є не лише вид заходу, а й наявність об`єктивних підстав для його застосування у конкретних обставинах справи.
Ризик утруднення чи неможливості виконання рішення суду має бути реальним, конкретним і підтвердженим доказами, а не ґрунтуватися на абстрактних припущеннях або загальних міркуваннях про можливу поведінку відповідача. Суд не може підміняти доказування логічними припущеннями, навіть якщо вони видаються вірогідними.
Значний розмір заявлених до стягнення коштів сам по собі не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки інакше це призвело б до формування практики, за якої будь-який значний за сумою позов автоматично обумовлював би застосування арешту майна, що не передбачено процесуальним законом.
Таким чином, оцінивши доводи прокурора щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури №55-2226вих-26 від 10.04.2026 (вх.№2-683/26 від 10.04.2026) про забезпечення позову у справі №916/1366/26.
З огляду на викладене та беручи до уваги те, що доводи апелянта стосовно порушення Господарським судом Одеської області норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали від 13.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1366/26 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись статтями 136, 137, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 13.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1366/26 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до приписів статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено та підписано 25.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук