ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/2976/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Андрусенко О.О., 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Нововолинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Нововолинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 19.02.2026 №56/129 «Про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 »; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 15.12.2025 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 , та передачі у приватну власність земельної ділянки із кадастровим номером: 0721181203:03:002:0098 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код КВЦПЗ – 02.01), з урахуванням висновків суду. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.10.2025 року на замовлення власника житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. За результатами виконаних робіт сформовано електронний документ (XML-файл) та подано його на реєстрацію до Державного земельного кадастру через електронний кабінет. Відповідно до вимог статті 79-1 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 0721181203:03:002:0098, що підтверджується витягом з ДЗК. 
15.12.2025 року житловий будинок був відчужений за договором купівлі-продажу на користь позивача – ОСОБА_1 . 
З метою оформлення права власності на земельну ділянку під належним їй житловим будинком позивач подала на затвердження виготовлену технічну документацію із землеустрою, керуючись положеннями статті 120 ЗК України. За результатами розгляду заяви Нововолинська міська рада прийняла рішення №56/129 від 19.02.2026, яким відмовила у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність позивачу. Підставою відмови зазначено невідповідність документації земельному законодавству через накладення меж земельної ділянки з кадастровим номером 0721181203:03:002:0098 на земельну ділянку, що перебуває у приватній власності гр. ОСОБА_3 (кадастровий номер 0721181203:03:002:0005). Також позивачу запропоновано усунути невідповідності шляхом коригування документації або вирішення спору щодо меж земельних ділянок у судовому порядку.
Позивач вважає зазначене рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки воно не містить належного мотивування, посилань на конкретні норми законодавства та доказів, які б підтверджували наявність підстав для відмови.
Крім того, земельний спір між позивачем та гр. ОСОБА_3 фактично відсутній. За наявності спорів щодо меж земельних ділянок їх вирішення належить до повноважень органів місцевого самоврядування відповідно до статей 158–160 ЗК України. Позивач також не має можливості самостійно здійснювати коригування землевпорядної документації, оскільки такі роботи можуть виконуватися лише сертифікованими землевпорядниками.
Таким чином, позивач вважає, що рішення Нововолинської міської ради порушує її майнові права та права власника житлового будинку, не відповідає вимогам чинного законодавства і підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 17.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що доводи позивача про відсутність у рішенні належного обґрунтування та посилань на нормативні акти є безпідставними, оскільки у преамбулі рішення чітко визначено норми законодавства, якими керувалась міська рада. В основній частині рішення наведено конкретну підставу відмови - накладення меж земельної ділянки з кадастровим номером 0721181203:03:002:0098 на земельну ділянку, що перебуває у приватній власності гр. ОСОБА_3 (к. н. 0721181203:03:002:0005). Зазначене підтверджується аналізом кадастрових планів технічної документації із землеустрою обох земельних ділянок, за результатами якого встановлено співпадіння координат окремих поворотних точок, що свідчить про накладення їх меж. Відповідно до статей 79-1 та 186-1 ЗК України формування земельної ділянки та затвердження документації із землеустрою допускається лише за умови відповідності її вимогам законодавства, а підставою для відмови є, зокрема, невідповідність документації вимогам закону. Згідно з частиною шостою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 №3613-VI (далі – Закон №3613-VI) не допускається реєстрація земельної ділянки у разі накладення її меж на іншу сформовану земельну ділянку. Отже, встановлене накладення меж є законною підставою для відмови у затвердженні технічної документації із землеустрою. Таким чином, рішення міської ради прийнято в межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а доводи позивача є безпідставними.
У поданій до суду відповіді на відзив позивач заперечила доводи представника відповідача щодо проведеного аналізу кадастрових планів двох документацій із землеустрою та встановлення співпадіння координат поворотних точок земельних ділянок, зазначивши, що такі твердження не можуть вважатися належними та допустимими доказами у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), оскільки вони є фактичною власною оцінкою відповідача, не підтвердженою висновками уповноважених або сертифікованих осіб у сфері землеустрою, не ґрунтуються на експертному дослідженні та не спираються на офіційні матеріали кадастрової або землевпорядної документації; орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями щодо здійснення геодезичних розрахунків або встановлення факту накладення меж земельних ділянок шляхом самостійного аналізу координат, що потребує спеціальних знань. Крім того, твердження відповідача про наявність «конфлікту» між власниками земельних ділянок є припущенням і не підтверджене жодними доказами чи судовими спорами між відповідними особами. Відповідно до статті 186 ЗК України підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути виключно невідповідність її вимогам законодавства або містобудівної документації, яка має бути належним чином обґрунтована та підтверджена доказами. 
Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що доводи позивача про те, що кадастрові плани земельних ділянок №0721181203:03:002:0098 та №0721181203:03:002:0005 не можуть бути предметом доказування у справі, є безпідставними та не підлягають врахуванню. Міська рада при прийнятті рішення та у відзиві не формувала нових відомостей щодо розташування земельних ділянок, а лише надала оцінку наявним у документації із землеустрою кадастровим планам, які є складовою частиною відповідної технічної документації. Посилання позивача на необхідність участі сертифікованих фахівців для оцінки таких матеріалів є необґрунтованим, оскільки йдеться про аналіз офіційних документів, а не проведення нових землевпорядних або геодезичних робіт. Щодо посилання у відзиві на статтю 186-1 ЗК України слід зазначити, що вказане є технічною опискою, а відповідні положення слід розуміти як статтю 186 ЗК України. Доводи позивача щодо «провокації конфлікту» є безпідставними, оскільки міська рада при прийнятті рішення діяла виключно в межах наданих повноважень та з метою недопущення порушення прав третіх осіб у разі можливого накладення земельних ділянок. Отже, доводи позивача не спростовують правомірність прийнятого рішення.
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 15.12.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, відповідно до якого відчужується житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Предмет договору розташований на земельній ділянці площею 0,1939 га, цільове призначення земельної ділянки – 02.01 Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 0721181203:03:002:0098, згідно даних Витягу №НВ-3202430972025 з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.12.2025.
Рішенням Нововолинської міської ради Волинської області восьмого скликання від 19.02.2026 №56/129, відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі безоплатно її у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (КВЦПЗ – 02.01) ОСОБА_1 – площею 0,1939 га за кадастровим номером 0721181203:03:002:0098, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з невідповідністю поданої документації земельному законодавству України – дані в документації суперечать даним Державного земельного кадастру, а саме: знаходження в межах даної земельної ділянки частини іншої земельної ділянки – накладення меж зазначеної земельної ділянки на земельну ділянку, що перебуває в приватній власності гр. ОСОБА_3 (к. н. 0721181203:03:002:0005). У рішенні також рекомендовано гр. ОСОБА_1 усунути виявлені невідповідності шляхом коригування технічної документації або вирішити спір щодо меж земельних ділянок в судовому порядку.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
У відповідності з положеннями частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Частиною першою статті 81 ЗК України встановлено, що громадяни України можуть набути право власності на земельні ділянки на таких підставах: а) шляхом придбання за договорами купівлі-продажу, ренти, дарування, міни або іншими цивільно-правовими угодами; б) у результаті безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності; в) шляхом приватизації земельних ділянок, які раніше були надані їм у користування; г) у порядку прийняття спадщини; ґ) шляхом виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
Згідно з частиною четвертою статті 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Як встановлено частинами шостою, сьомою статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
За змістом пункту 6 частини другої статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації (частина восьма статті 186 ЗК України).
Згідно із частиною дев`ятою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).
Таким чином, із наведених норм права вбачається, що виключною підставою для відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою є встановлення її невідповідності вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою чи містобудівної документації.
З матеріалів справи видно, що рішенням від 19.02.2026 №56/129 позивачу відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі її безоплатно її у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка) у зв`язку із невідповідністю поданої документації земельному законодавству України – дані в документації суперечать даним Державного земельного кадастру, а саме: знаходження в межах даної земельної ділянки частини іншої земельної ділянки – накладення меж зазначеної земельної ділянки на земельну ділянку, що перебуває в приватній власності гр. ОСОБА_3 та з приводу цього суд зазначає таке.
Відповідно до статті 1 Закону №3613-VI у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: 
державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні системи, меліоративні мережі та інші складові частини меліоративної системи, складові частини меліоративних мереж;
кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.
Частиною першою статті 21 Закону №3613-VI відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: 
на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; 
на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; 
на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; 
на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).
Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858-ІV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу).
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) матеріали топографо-геодезичних робіт; г) кадастровий план земельної ділянки; ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) відомості про встановлені межові знаки.
Згідно з частиною шостою статті 24 Закону №3613-VI підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є, зокрема: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Відмова в державній реєстрації земельної ділянки з підстав, не передбачених цією частиною, заборонена.
Таким чином, із наведених норм права вбачається, що відсутність відповідності відомостей про межі земельної ділянки даним Державного земельного кадастру, зокрема у випадку накладення земельних ділянок, є прямо передбаченою законом підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки та, як наслідок, у затвердженні документації із землеустрою.
Як встановлено судом, під час розгляду заяви позивача Нововолинською міською радою виявлено накладення меж земельної ділянки з кадастровим номером 0721181203:03:002:0098 на земельну ділянку, яка перебуває у приватній власності іншої особи та має кадастровий номер 0721181203:03:002:0005. Вказані обставини відображені в оскаржуваному рішенні та підтверджуються матеріалами технічної документації із землеустрою.
При цьому суд враховує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували встановлену відповідачем обставину щодо накладення меж земельних ділянок. Доводи позивача фактично зводяться до незгоди з оцінкою відповідача та тверджень про відсутність належного підтвердження накладення меж, однак жодних висновків землевпорядної організації, висновків експерта чи інших доказів, які б свідчили про відсутність такого накладення, матеріали справи не містять.
Суд зазначає, що затвердження технічної документації із землеустрою та передача земельної ділянки у власність можливі лише за умови відповідності такої документації вимогам земельного законодавства. Виявлення накладення меж земельної ділянки на іншу сформовану земельну ділянку свідчить про наявність невідповідності поданої документації вимогам законодавства та унеможливлює її затвердження до усунення таких невідповідностей.
Доводи позивача про те, що відповідач не наділений повноваженнями оцінювати наявність накладення меж земельних ділянок, суд відхиляє, оскільки при розгляді питання про затвердження документації із землеустрою орган місцевого самоврядування зобов`язаний перевірити її відповідність вимогам законодавства та відомостям Державного земельного кадастру. Така перевірка не є проведенням експертного чи геодезичного дослідження, а становить оцінку поданих заявником документів у межах наданих законом повноважень.
Також суд не приймає доводи позивача щодо відсутності спору між власниками суміжних земельних ділянок, оскільки підставою для відмови стало не існування спору як такого, а встановлена невідповідність відомостей технічної документації даним щодо меж уже сформованої земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності іншої особи.
Посилання позивача на недостатню мотивованість оскаржуваного рішення також є безпідставними, оскільки у рішенні зазначено конкретну підставу відмови, наведено обставини, які стали підставою для її прийняття, та вказано спосіб усунення виявлених невідповідностей.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що рішення Нововолинської міської ради від 19.02.2026 № 56/129 прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, є обґрунтованим, правомірним та таким, що відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, відтак підстави для його скасування та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог належить відмовити.
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Нововолинська міська рада (45400, Волинська область, Володимирський район, місто Нововолинськ, проспект Дружби, 27, код ЄДРПОУ 35055268).

Суддя О. О. Андрусенко