Єдиний унікальний номер 205/8813/25
Номер провадження2/205/460/26

Справа № 205/8813/25
Провадження № 2/205/460/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого – судді Федотової В.М.,
при секретарі – Волошенко Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління у справах дітей Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначенням місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 , про визначення місця проживання малолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. В обгрунтування заявленого позову зазначила наступне. 04 червня 2011року між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою було укладено шлюб, від якого сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.02.2018року(цивільна справа №205/6462/17) шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. Рішенням суду було встановлено, що шлюбні відносини припинені з 2014року, дитина залишається проживати разом з матір`ю. На даний час відповідач заперечує проти проживання дитини разом з матір`ю, вимагає переїзду дитини до нього, не надає письмової згоди на реєстрацію дитини за місцем проживання матері. Позивачка з 22.09.2022року є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з виниклим спором між батьками стосовно місця проживання дитини, вимушена була звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої доньки разом з нею. 
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 13 червня 2025року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху.
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 20 червня 2025року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі , розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 20 червня 2025року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі , розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09 грудня 2025 року у задоволенні заяви представника позивача адвоката Павелко С.М. про відвід судді – було відмовлено.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09 грудня 2025 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представники адвокат Павелко С.М., адвокат Горшкова Л.В. у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні заявленим вимогам. Додатково позивачка пояснила, що батько дитини- відповідач по справі , здійснює постійним психологічний тиск на дитину, в телефонному режимі постійно наполягає , щоб дитина переїхали жити до нього без матері. Просили позов задовольнити в інтересах дитини.
Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про час і дату судового засідання до суду не з`явився , надав письмову заяву на адресу суду в якій заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 щодо місця проживання дитини з матір`ю. 
Представник третьої особи органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Лійбук Л.М., в письмовій заяві на адресу суду просила розглянути справу без представника Органу опіки та піклування, рішення ухвалити на розсуду суду в інтересах дитини. Враховуючи, що під час розгляду справи по суті ОСОБА_5 виконалось 14 років, вона є неповнолітньою, і згідно ст.160 СК України може самостійно визначати місце проживання з одним з батьків. З метою дотримання прав неповнолітньої та згідно вимог ст.161 СК України , просила допитати ОСОБА_4 у судовому засіданні та вислухати її думку щодо заявлено позову.
Допитана в судовому засіданні, в режимі відеоконференції та в присутності матері, неповнолітня ОСОБА_3 суду пояснила, що вона дійсно тривалий час проживає разом з матір`ю. Після розлучення батьки проживають окремо, і вона залишились проживати разом з матір`ю. З батьком вона спілкується в телефонному режимі. Останнім часом батько здійснює відносно неї психологічний тиск, постійно наполягає на тому, щоб вона переїхала жити до нього, але без матері. ОСОБА_6 доповіла суду, що не бажає проживати разом з батьком, бажає залишитись з матір`ю, просила визначити місце її проживання з матір`ю.
Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи дійшов до наступних висновків.
Згідно ч.1ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Стаття 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Згідно свідоцтва про народження , виданого 18 жовтня 2011року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є : ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.9)
Згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018року(цивільна справа №205/6462/17) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний.(а.с.10)
Згідно договору купівлі-продажу від 22.09.2022року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Білецькою В.І., ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.11-14)
Згідно довідки форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування- ОСОБА_1 працює, має самостійний дохід(а.с.15-18)
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з ч.1, 2 ст.157 СК України - питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Статтею 160 СК України - встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до ч.2ст.161 СК України - орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.
Оцінивши зібрані у справі докази, вислухавши думку неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивачка має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.
Таким чином, судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3 , яка досягла 14-річного віку висловила бажання проживати разом з матір`ю , що в цілому та в сукупності з дослідженими доказами дає суду підстави для задоволення позову.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.141,157160,161 СК України, ст.29 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 48, 141, 258-259, 263-266, 268, 280, 354 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління у справах дітей Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначенням місця проживання дитини – задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 211,20 грн. покласти на позивача ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
третя особа – Управління у справах дітей Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, ЄДРПОУ: 44152814, адреса: м. Дніпро, проспект Сергія Нігояна, 77.

Суддя: Федотова В.М.