ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/6144/24 пров. № А/857/8059/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Мандзія О.П.,
суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі №300/6144/24 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів грошового забезпечення,-

суддя у І інстанції – Микитин Н.М.,
дата ухвалення рішення – 27.01.2025,
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення – не зазначено

В С Т А Н О В И В :
Військова частина НОМЕР_1 (далі – апелянт, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення надмірно виплачених коштів грошового забезпечення в розмірі 299480,44 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , після призначення (переміщення) по наказам його на службу у військову частину НОМЕР_1 , він виявив бажання звільнитись, тому не прибуваючи на нове місце до військової частини НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 на підставі клопотання військовослужбовця звільняє його зі служби та виключає зі списків особового складу своєї частини та всіх видів забезпечення, при цьому відповідач продовжує рахуватись у військової частині НОМЕР_1 та отримувати грошове забезпечення внаслідок рахункової помилки, фактично та формально перебуваючи у запасі з червня 2023 року по травень 2024 року, не працюючи, отримав грошове забезпечення в розмірі - 299480,44 грн. Відтак, загальна сума, внаслідок помилко нарахованого та отриманого грошового забезпечення за період з червня 2023 року по травень 2024 року від військової частини НОМЕР_1 , що підлягає поверненню до Державного бюджету, складає 299480,44 грн, згідно розрахункових листів. Таким чином, з огляду на те, що відповідач у добровільному порядку не повернув позивачу переплату суми грошового забезпечення в розмірі 299480,44 грн, останній звернувся із позовом до суду. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідно до позовної заяви, ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, останнє місце несення служби НОМЕР_3 мобільний прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) звідки звільнений в запас 09.06.2023.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 30.05.2023 №268-ОС «Про особовий склад», ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу та всіх видів забезпечення з 28.05.2023, як такий що прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ).
Пунктом 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.06.2023 №292-ОС, підпункт 1.50 пункту 1 наказу начальника військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2023 №268-ОС «Про особовий склад» щодо зарахування у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону старшого сержанта ОСОБА_1 скасовано, як нереалізований.
Згідно акту №1 від 02.07.2024, на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.06.2024 №3066-АГ «Про проведення перевірки» (а.с.10), комісією, встановлено факт здійснення виплат грошового забезпечення, як військовослужбовцю прикордонного загону, виключеному зі списків особового складу НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ). Так, загальна сума, внаслідок помилко нарахованого та отриманого відповідачем грошового забезпечення за період з червня 2023 року по травень 2024 року від військової частини НОМЕР_1 , що підлягає поверненню до Державного бюджету, складає 299 480,44 грн. Комісія запропонувала провести претензійну роботу щодо відшкодування надлишково виплачених коштів (а.с.13).
Так, згідно розрахункових листів за період з червня 2023 року по травень 2024 року сума надмірно нарахованого та сплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 склала 299480,44 грн.
Позивач 08.08.2024 адресував ОСОБА_1 лист №10/9949-24-Вих «Про повернення безпідставно набутого майна (грошового забезпечення)», у якому запропонував повернути на відповідний рахунок суму переплати грошового забезпечення(а.с. 11). Доказів направлення та вручення ОСОБА_1 позивачем до позову не долучено.
Враховуючи, що відповідач у добровільному порядку не повернув позивачу переплату грошового забезпечення в сум 299480,44 грн, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що свідчать про недобросовісність відповідача як і його обов`язку повідомляти про наявність чи відсутність у нього права на отримання тих чи інших виплат.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до положень Закону України «Про Збройні Сили України» - організаційно Збройні Сил України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Відповідно до вимог статті 13-1 Закону України «Про оплату праці», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах трудових відносин, соціального захисту населення - розробляє та вносить у встановленому порядку пропозиції щодо визначення розміру мінімальної заробітної плати, робочого часу та часу відпочинку, умов оплати праці працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів відповідно до закону.
На час звернення до суду, виплату грошового забезпечення військовослужбовців регулює Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено Наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок).
Позивач вказує, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , після призначення (переміщення) по наказам його на службу у військову частину НОМЕР_1 , він виявив бажання звільнитись, тому не прибуваючи на нове місце до військової частини НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 на підставі клопотання звільняє його зі служби та виключає зі списків особового складу своєї частини та всіх видів забезпечення, при цьому відповідач продовжує рахуватись у військової частині НОМЕР_1 та отримувати грошове забезпечення внаслідок рахункової помилки, фактично та формально перебуваючи у запасі з червня 2023 року по травень 2024 року, не працюючи, отримав грошове забезпечення в розмірі - 299 480,44 грн.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Тобто, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Слід зазначити, що помилки при нарахуванні та виплаті заробітної плати можуть виникати з різних причин: похибки в математичних розрахунках (арифметичні); неправильне застосування чинного законодавства (методологічні); неуважність (емоціональні); помилки при перерахуванні заробітної плати на рахунки працівників в банках (технічні) тощо.
Отже помилка - це ненавмисне перекручення даних щодо нарахованої та виплаченої працівникам заробітної плати в результаті арифметичних або логічних похибок.
Помилки при нарахуванні та виплаті заробітної плати слід відрізняти від шахрайства.
Під шахрайством розуміється, зокрема, умисне порушення однією чи кількома особами з керівництва чи службовців підприємства трудового законодавства, маніпуляцію з посадовими окладами і тарифними розцінками працівників, фальсифікацію первинних документів, регістрів звітності, умисну зміну записів в обліку, спотворення сенсу господарських операцій тощо.
Наслідки помилок при нарахуванні заробітної плати працівникам можуть наступними: заробітну плату нараховано у більшому розмірі, ніж передбачено трудовим договором і чинним законодавством; заробітну плату нараховано у меншому розмірі, ніж передбачено трудовим договором і чинним законодавством.
Аналогічно при виплаті заробітної плати також можуть бути помилки, що призведуть до наступних наслідків: працівникові виплатили заробітну плату, яка перевищує нараховану суму; працівникові виплатили заробітну плату, яка менше нарахованої суми.
Виправлення помилок, пов`язаних з нарахуванням заробітної плати, залежить від характеру помилки і виправляється шляхом донарахування або сторнування помилкових сум.
Водночас, помилки, внаслідок якої працівник отримав зарплату у більшому розмірі, умовно поділяють на дві групи: лічильні та не лічильні.
Статтею 127 Кодексу законів про працю України встановлені обмеження відрахувань із заробітної плати.
Так, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Отже, для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, керівник зобов`язаний видати наказ (розпорядження), але при одночасному дотриманні двох умов:
- не сплинув один місяць із дня виплати неправильно обчисленої суми;
- працівник не оспорює підстави та розміри відрахувань, тобто він згоден на таке відрахування або повернення коштів. Такий працівник ставить підпис на самому наказі (розпорядженні) або він пише заяву, в якій підтверджує свій намір повернути надміру виплачені кошти.
Суд звертає увагу позивача, що чинне законодавство не містить визначення поняття «лічильна помилка». Водночас згідно з п.п. 1 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо.
Крім того, помилки через збої у бухгалтерській програмі також відносять до рахункових. Тоді як помилки, не пов`язані з обчисленнями (тобто помилки, обумовлені неправильним застосуванням нормативно-правових актів, а також колективного договору), не вважаються лічильними.
Однак, жодних доказів того, що командир військової частини НОМЕР_1 , бухгалтерський та кадрові відділи діяли під примусом візуючи та підписуючи відповідні накази про виплату грошового забезпечення відповідачу, матеріали справи не містять.
Водночас незнання відповідними посадовими особами, в тому числі особами кадрового і бухгалтерського забезпечення військової частини, вимог чинного законодавства в частині підстав та порядку нарахування грошових коштів, не свідчить про автоматичну недобросовісність відповідача.
Також, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що свідчать про недобросовісність відповідача як і його обов`язку повідомляти про наявність чи відсутність у нього права на отримання тих чи інших виплат.
При цьому, колегія суддів зазначає, що посадові особи, які відповідальні за правильність нарахування та оформлення фінансових документів, враховуючи їх посадові інструкції і матеріальну відповідальність, зобов`язані були бути обізнаними та повідомити командира про наявність певних обмежень чи заборон.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог.
Крім того, судом враховано правову позицію, що викладена Верховним Судом України в постановах від 02.07.2014 у справі 6-91цс14, від 22.01.2014 у справі 6-151цс13 та Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі № 487/3380/16-а та від 03 березня 2020 року у справі №804/979/17, відповідно до якої правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі №300/6144/24 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська