ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року
м. Київ

справа № 565/146/24
провадження № 61-5983св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: релігійна громада Християнської церкви «Світло зорі» у місті Вараш, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до релігійної громади Християнської церкви «Світло зорі» у місті Вараш, ОСОБА_2 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2024 року у складі судді Демчини Т. Ю. та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недостовірною інформацію, поширену за допомогою мережі «Інтернет» у текстовому та відеоформатах; зобов`язати відповідачів спростувати поширену ними за допомогою мережі «Інтернет» у текстовому та відоеформатах інформацію; заборонити відповідачам поширювати інформацію, якою порушуються його особисті немайнові права; стягнути з відповідачів на його користь по 1 200 000,00 грн моральної шкоди з кожного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що орієнтовно у липні 2023 року у мережі «Інтернет» відповідачі поширили недостовірні відомості, а саме: 1. «Наступне судове засідання призначене на 2 листопада. За нашим клопотанням суд виніс ухвалу про обов`язкову участь в судовому засіданні позивача ОСОБА_3 який мав гроші, щоб «придбати» ресторан за мільйон, а нема в нього людини котра змогла б його доставити до суду. Бо він інвалід першої групи і проживає на Хрещатику (смайлик, який саркастично сміється та радіє). P.S. Усі замовники та виконавці будуть сидіти у в`язниці! (смайлик з піднятим догори вказівним пальцем)»; 2. «А так як ми не віддали бандитам добровільно будівлю, не пішли з ними на домовленості…»; 3. «… Тому, що цинізм полягає в тому, що рейдери підробили документи і намагалися вкрасти їхню нерухомість!..». Зазначеною інформацією відповідачі принижують його честь та гідність, насміхаючись над його інвалідністю, обмеженими можливостями, низьким соціальним та матеріальним рівнем, ідентифікують його за іменем та прізвищем, вулицею місця проживання, що створює загрозу його життю і здоров`ю, а також життю і здоров`ю його рідних, близьких та оточуючих, змушує його та його родину проводити час та ночувати не у власній домівці, при цьому викладають інформацію у формі, що паплюжить ім`я позивача, пов`язує його з ганебними висновками та прив`язує до нього ганебну тезу. Позивач зазначає, що наведені твердження є недостовірними, безпідставними та необґрунтованими. Відповідачі всупереч вимогам закону оголосили та оприлюднили особисті дані позивача, зокрема, про наявність у нього інвалідності, звинуватили його у вчиненні злочинів.

Внаслідок неправомірних дій відповідачів йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та стражданнях, що спричинило суттєве порушення звичайного способу життя.

У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Кузнецовський міський суд Рівненської області ухвалою від 16 квітня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів відмовив.

Кузнецовський міський суд Рівненської області рішенням від 29 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами обставин поширення у мережі «Інтернет», зокрема у соціальних мережах «Фейсбук» та «YouТube», щодо нього недостовірної інформації, а також поширення такої інформації саме відповідачами, а надані позивачем роздруківки тексту не містять ідентифікуючої інформації сайтів у мережі «Інтернет», за якою була б можливість її перевірки та встановлення авторів цих текстів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рівненський апеляційний суд постановою від 03 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2024 року та рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2024 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому суд виходив з того, що скріншот опублікованих матеріалів у соціальній мережі «Facebook» є належним доказом в разі, якщо буде доведено, що під акаунтом на сторінці « ОСОБА_2 » саме ОСОБА_2 поширив оспорену інформацію. Саме цей факт повинен був довести позивач, у тому числі просити суд витребувати інформацію про власника веб-сайту, реєстратора доменного імені « ОСОБА_2 » та про дослідження оригіналів електронних доказів шляхом їх огляду. Проте такі клопотання позивач не заявляв як і не заявляв клопотання про призначення експертизи для дослідження змісту веб-сторінок у мережі «Інтернет», необхідної для встановлення факту поширення недостовірної інформації відповідачами, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи щодо осіб, які розмістили таку інформацію. Установивши, що у скріншотах, наданих позивачем до суду, відсутні відповідні URL-посилання, клопотання про витребування оригіналів таких доказів та їх огляд позивач не заявив, а отже, не довів факту поширення саме відповідачами недостовірної інформації, як і не довів поширення ними зазначених відеозаписів у мережі «Інтернет», зокрема: на яких ресурсах мережі, коли, ким та у який спосіб (у яких публікаціях), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Будь-які інші належні та достатні докази про поширення відповідачами інформації, що порушує особисті немайнові права позивача або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, матеріали справи не містять. Крім того, апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи позивача про те, що суд першої інстанцій безпідставно відхилив клопотання про витребування доказів, оскільки надання такої інформації не входить до компетенції Національної поліції та не свідчить про наявність у них такої інформації. В матеріалах справи немає доказів того, що позивач був позбавлений можливості самостійно отримати вказаний доказ.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У травні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року і направити справу на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження судових рішень вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Плати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 рок у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц та постановах Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 22 травня 2024 року у справі № 369/1937/20, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21;
суди не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України);
апеляційний суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 2 частини третьої статті 411 ЦПК України);
суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій всупереч вимогам цивільного процесуального законодавства під час розгляду справи не реалізували принципів цивільного судочинства, не забезпечили рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом та змагальність сторін, оскільки у тому числі відповідачами не було надано доказів відсутності неправдивих, принизливих та погрозливих публікацій та розміщення відеоматеріалів з цього приводу щодо мене на їх сторінках у соціальних мережах; суди не зберегли об`єктивність і неупередженість, оскільки надані позивачем докази не було спростовано аналогічними/відповідними доказами, які спочатку письмово визнано відповідачами, а в подальшому відмовилися від власної позиції щодо їх визнання, створювали перешкоди у реалізації позивачем його прав у тому числі щодо встановлення зв`язку між наданими ним доказами та відповідачами, способу поширення неправдивих та погрозливих відомостей саме відповідачами.

У липні 2025 року релігійна громада Християнської церкви «Світло зорі» у місті Вараш (далі - РГХЦ «Світло зорі») та ОСОБА_2 подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали їм належну правову оцінку. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

07 липня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 визначив відповідачами РГХЦ «Світло зорі» та ОСОБА_2 як автора поширеної інформації стосовно нього в соціальних мережах «Facebook» та «YouТube».

На підтвердження факту поширення інформації відповідачами позивач надав лише скріншот опублікованих матеріалів у соціальній мережі «Facebook» та два відеозаписи на флеш-накопичувачі (файли формату mp3: розміром 38400 КБ з відеозаписом тривалістю 2 хв 58 с, та розміром 48091 КБ з відеозаписом тривалістю 3 хв 15 с, створені на носії 22 квітня 2024 року).

Відповідачі категорично заперечували факт поширення у мережі Інтернет будь-яких публікацій з інформацією, наведеною у позовній заяві, у текстових та відео форматах, зокрема у соціальних мережах «Facebook» та «YouТube».

Проте під час розгляду справи у своїх усних поясненнях позивач не повідомив суду, на яких саме ресурсах мережі «Інтернет», коли, ким та у яких публікаціях поширено інформацію, якій суду належить надати правову оцінку.

У своїх письмових поясненнях, поданих після початку з`ясування обставин справи та дослідження доказів, ОСОБА_1 повідомив, що постійні та систематичні знущання, приниження, публічні образи, наклепи, булінг та порушення прав ОСОБА_1 і охоронюваних законом інтересів, у тому числі щодо захисту його персональних даних, розголошення особистої інформації про нього, внаслідок чого виникає загроза життю та безпеці, як його особистим, так і членам його родини та іншим близьким людям, яку поширюють в мережі «Інтернет» відповідачі, у тому числі ОСОБА_2 у мережі «Facebook» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 » у мережі «Telegram» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 у мережі «Instagram» « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Водночас у своїх усних поясненнях під час з`ясування обставин справи та дослідження доказів позивач повідомив суд про те, що публікації, що є предметом судового розгляду, розміщувались відповідачами у мережах «Facebook» та «YouТube». 

При цьому клопотання про дослідження електронних доказів шляхом їх огляду протягом усього часу розгляду справи позивач не заявляв.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України закріплено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну і таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. 

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Такий правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункт 46 рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Звертаючись до суду з позовом про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що саме відповідачі поширили інформацію стосовно нього в соціальних мережах «Facebook» та «YouТube», а отже, є авторами та першоджерелом неправдивих, на його думку, тверджень.

Відповідачі, в свою чергу, категорично заперечували факт поширення у мережі «Інтернет» будь-яких публікацій з інформацією, наведеною у позовній заяві, у текстових та відеоформатах, зокрема, у соціальних мережах «Facebook» та «YouТube».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, зокрема об`єктів авторського права та/або суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту та/або облікового запису власника такого веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу в мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики та/або числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, розташована за спеціальною адресою в мережі Інтернет; власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє та/або розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо власник веб-сторінки володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею.

Тобто, автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб-сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею.

Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб-сайту, недостовірність якої доводить позивач (постанова Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів належними та достатніми доказами, що інформація, яку він просив визнати недостовірною, була поширена саме відповідачами, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що саме РГХЦ «Світло зорі» та ОСОБА_2 є авторами інформаційного матеріалу у мережі «Facebook» та на каналі «YouТube», зі змістом якого він не погоджується, та, як наслідок, не довів порушення відповідачами його особистих немайнових прав.

При цьому суди попередніх інстанцій правильно врахували, що позивач не довів належності наданих ним скріншотів опублікованих матеріалів у соціальній мережі «Facebook» під акаунтом на сторінці відповідачів. Разом з цим позивач не заявив клопотання про призначення експертизи для дослідження змісту веб-сторінок у мережі «Інтернет», необхідної для встановлення факту поширення недостовірної інформації відповідачами, що унеможливило встановлення осіб, які поширили оспорювану інформацію.

Установивши, що у скріншотах, наданих позивачем до суду, відсутні відповідні URL-посилання, клопотання про витребування оригіналів таких доказів і їх огляд позивач не заявив, а отже, не довів факт поширення саме відповідачами недостовірної інформації, як і не довів поширення ними спірної інформації у соціальних мережах «Facebook» та «YouТube» та у який спосіб (у яких публікаціях), суди дійшли загалом правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Водночас безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки частиною першою статті 368 ЦПК України визначено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.

Ураховуючи встановлені судами конкретні обставини цієї справи, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
		
	М. Ю. Тітов	
		
	М. Є. Червинська