ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року 
м. Київ

справа №754/14774/25
адміністративне провадження № К/990/9762/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Загороднюка А. Г., Соколова В. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції на окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду (постановлену у складі колегії суддів: Аліменка В. О., Бєлової Л. В., Кучми А. Ю.) від 17 лютого 2026 року у справі № 754/14774/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, у якому просив скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 05587885 від 27 серпня 2025 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову про адміністративне правопорушення ЕНА05587885 від 27 серпня 2025 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн 00 коп. за частиною першою статті 122 КУпАП.
Також 17 лютого 2026 року Шостим апеляційним адміністративним судом була постановлена окрема ухвала про доведення до відома начальника Департаменту патрульної поліції про виявлені судом обставини для вжиття відповідних заходів реагування. Встановлено строк один місяць для надання Шостому апеляційному адміністративному суду відповіді щодо виконання зазначеної окремої ухвали. 
Постановляючи окрему ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час розгляду справи були встановлені істотні порушення з боку посадових осіб відповідача (працівників поліції).
Так, в описовій та мотивувальній частинах окремої ухвали суд апеляційної інстанції зазначив про те, що 27 серпня 2025 року інспектором роти №2 батальйону №1 полку №2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Буряк Мариною Алімгизи винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн 00 коп.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що при розгляді цієї справи інспектором встановлено таке: 27 серпня 2025 року о 23 год. 09 хв. ОСОБА_1 , рухаючись транспортним засобом TOYOTA CAMRY, номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: м. Київ, вул. Милославська, 10, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, чим порушив пункт 34 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) - порушення вимог розмітки проїзної частини, за що адміністративна відповідальність передбачена частиною першою статті 122 КУпАП.
У ході розгляду справи встановлено, що вчинення позивачем зазначеного порушення (порушення вимог розмітки проїзної частини) було зафіксовано системою відеоспостереження «Безпечне місто» Kyiv Smart City (камера № 10.9.36.136).
Так, з оглянутих відеофайлів, наданих представником відповідача, а саме, зафіксованих системою відеоспостереження «Безпечне місто» Kyiv Smart City (камера №10.9.36.136), вбачається, що позивач здійснює перетин суцільної лінії дорожньої розмітки 1.1, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків.
Однак під час розгляду справи установлено, що поліцейськими не було надано фото- чи відеодоказів порушення ПДР, а також не роз`яснено позивачу процесуальних прав, передбачених статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП. Внаслідок цього він був позбавлений можливості скористатися правом на правову допомогу.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що посадова особа відповідача повинна була роз`яснити позивачу його права на отримання правової допомоги та за потреби забезпечити участь адвоката або іншого фахівця у галузі права. Водночас матеріали справи не містять доказів належного роз`яснення прав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Отже, незважаючи на те, що факт вчинення позивачем порушення ПДР був зафіксований системою відеоспостереження «Безпечне місто» Kyiv Smart City (камера № 10.9.36.136), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що допущені під час притягнення до адміністративної відповідальності істотні процесуальні порушення, зокрема, непроведення уповноваженими працівниками поліції належного розгляду справи, є самостійною та достатньою підставою для скасування постанови.
Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що недотримання встановленої законом процедури розгляду справи є порушенням процесуальних прав особи та вимог законодавства, що унеможливлює визнання оскаржуваної постанови законною й обґрунтованою.
Отже, працівники поліції - Борисюк Олег Миколайович та Буряк Марина Алімгизи під час винесення постанови про адміністративне правопорушення серії ЕНА №05587885 від 27 серпня 2025 року допустили порушення вимог процесуального законодавства при розгляді справи.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зауважив, що такі дії об`єктивно можуть зумовлювати втрату довіри громадян до діяльності працівників Національної поліції України, створюють підстави для звернення осіб зі скаргами до уповноважених контролюючих органів, а також для судового захисту порушених прав і законних інтересів. Крім того, зазначені порушення негативно впливають на авторитет правоохоронних органів та рівень суспільної довіри до органів державної влади в цілому, а також спричиняють додаткові фінансові витрати з державного бюджету, пов`язані зі сплатою судового збору.
З метою недопущення в подальшому подібних порушень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що необхідно провести відповідну роз`яснювальну та профілактичну роботу з працівниками Департаменту патрульної поліції щодо недопустимості вчинення протиправних дій та необхідності неухильного дотримання вимог чинного законодавства України.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Не погодившись з окремою ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить зазначене рішення суду апеляційної інстанції скасувати.
У поданій касаційній скарзі скаржник зазначає про те, що оскаржувана окрема ухвала Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права та без належного обґрунтування підстав її постановлення. 
Скаржник зауважує, що окрема ухвала не може бути загальним «виховним» чи репутаційним застереженням, вона має ґрунтуватися на встановлених судом конкретних фактичних обставинах, логічно пов`язаних з висновком про порушення, та містити належне обґрунтування необхідності саме такого реагування.
На думку скаржника, оскаржувана окрема ухвала цим критеріям не відповідає, оскільки:
- суд не встановив конкретних причин та умов, що сприяли порушенню, а обмежився загальними міркуваннями про довіру до поліції та про можливі додаткові фінансові витрати з державного бюджету, пов`язані зі сплатою судового збору;
- відсутнє належне обґрунтування, чому встановлених (за твердженням суду) обставин було недостатньо для відображення у судовому рішенні по суті та чому необхідним є додаткове реагування у формі окремої ухвали;
- приписи окремої ухвали сформульовані надто загально, без визначення конкретних недоліків, які підлягають усуненню, та без належного зв`язку з тими порушеннями, на які посилається суд.
Скаржник вказує на те, що окрема ухвала за своєю природою є процесуальним засобом реагування суду на виявлені порушення закону з метою усунення причин і умов, що їм сприяли. Вона не призначена для надання дисциплінарних оцінок діям конкретних працівників органу та не може замінювати процедури службової перевірки чи дисциплінарного провадження, які здійснюються виключно у порядку, визначеному законом, із дотриманням процесуальних гарантій.
Водночас оскаржувана окрема ухвала фактично зводиться до констатації негативних висновків щодо дій працівників ДПП і покладає на орган обов`язок «профілактичного» реагування без встановлення конкретних причин/умов та без належного доказового обґрунтування. Такий підхід виходить за межі призначення статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) й порушує принципи правової визначеності та належного судового мотивування.
Ураховуючи викладене, скаржник зауважує, що окрема ухвала постановлена без належних підстав та підлягає скасуванню як така, що не відповідає вимогам статті 249 КАС України
Позивач відзив на касаційну скаргу не подав, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не позбавляє суд касаційної інстанції можливості переглянути оскаржувані судові рішення.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частини першої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно (частина третя статті 249 КАС України).
Відповідно до частини четвертої статті 249 КАС України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання (частина п`ята статті 249 КАС України).
Отже, окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду адміністративного позову порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб.
Таким чином, окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
За цих обставин слід зазначити, що суд має право, а не зобов`язаний постановити окрему ухвалу. Проте, враховуючи особливий статус суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.
Підставою для прийняття окремої ухвали є виявлення порушення закону та встановлення причин і умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час саме судового розгляду конкретної справи встановлено певне правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити (службова недбалість, зловживання владою тощо).
Аналізуючи викладене, колегія суддів звертає увагу, що предмет спору вирішується основним судовим рішенням, а окрема ухвала має допоміжну функцію - реагувати на супутні порушення процесуальних норм, зловживання правами чи недоліків в діяльності суб`єктів владних повноважень, які є очевидними, безспірно встановлені під час розгляду конкретного спору та прямо пов`язані з ним.
У справі, що розглядається, підставою для постановлення окремої ухвали стало встановлення судом апеляційної інстанції істотних процесуальних порушень працівниками поліції, що, своєю чергою, зумовило задоволення позову та скасування оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Ураховуючи встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що посадові особи відповідача недбало віднеслися до виконання своїх процесуальних обов`язків, що обумовило реагування суду на такі порушення постановленням окремої ухвали відповідно до вимог статті 249 КАС України.
Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи.
У цілому доводи касаційної скарги зводяться до незгоди зі здійсненою судом апеляційної інстанції правовою оцінкою виявлених у цій справі обставин, які стали підставою для задоволення позову, а в подальшому - постановлення окремої ухвали суду. Водночас, відповідно до частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За таких умов, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, оскільки при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції порушень норм процесуального права не допустив, то колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
З огляду на результат касаційного розгляду справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.
Окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі № 754/14774/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін
Судді А. Г. Загороднюк
В. М. Соколов