ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.07.2026 Справа № 914/1305/26

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу
за позовом: Фізичної особи-підприємця Олійника Мирона Михайловича
до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького
про: стягнення 181 493,57 грн.,

представники
позивача: Мартищук Л.П.,
відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:
01.05.2026р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Олійника Мирона Михайловича до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького
про стягнення 181 493,57 грн.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.05.2026р. відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
15.05.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№13825/26).
15.05.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (вх.№13924/26).
20.05.2026р. суд постановив ухвалу, відповідно до якої ухвалив: у задоволенні клопотання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовити. 
Крім того, вказаною ухвалою суд ухвалив призначити судове засідання у справі на 17.06.2026р.
Хід справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.
17.06.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№17175/26).
01.07.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№18756/26).
Протокольною ухвалою від 02.07.2026р. суд, зокрема, ухвалив відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, з підстав не необгрунтованості і яко такого, що подане без відповідного документального підтвердження.
Виклад позиції позивача:
Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2025р. у справі №914/2305/25 з відповідача стягнуто 514 025,00 грн основного боргу (з урахуванням часткової оплати 50 000,00 грн, здійсненої 28.08.2025р. під час розгляду справи), а також судові витрати.
Станом на дату подання позовної заяви рішення суду відповідачем не виконано.
Позивач заявив самостійні вимоги, що не були предметом справи № 914/2305/25, — про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України за весь період прострочення грошового зобов`язання.
Договір не містить конкретного строку оплати наданих послуг. Позивач вважає, що для визначення моменту настання прострочення підлягає застосуванню частина 2 статті 530 ЦК України, а наслідки прострочення грошового зобов`язання визначаються статтею 625 ЦК України.
Розрахунок нарахувань здійснено позивачем окремо по кожному акту з урахуванням різних дат початку прострочення. Часткова оплата 50 000,00 грн від 28.08.2025р. зарахована в рахунок найдавнішого боргу — акту №4.
Виклад позиції відповідача:
У поданому відзиві від 15.05.2025р. зазначив, що рішення суду у справі №914/2305/25 не набрало законної сили.
Вважає, що акти виконаних робіт (послуг) є лише первинними бухгалтерськими документами, а не вимогою про оплату заборгованості в розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України. Натомість, з моменту підпису актів виконаних робіт (послуг), відповідачем не було отримано жодної письмової чи усної вимоги про сплату заборгованості.
За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, пояснень представника позивача, суд встановив наступне:
28 серпня 2023 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (у тексті договору - Замовник) та Фізична особа-підприємець Олійник Мирон Михайлович (у тексті договору - Перевізник) уклали договір №28/08/23 перевезення (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого Перевізник бере на себе зобов`язання доставити автомобільним транспортом наданий йому Замовником вантаж з місця відправлення до пункту призначення і видати вантаж Вантажоодержувачу. Замовник буре на себе зобов`язання сплатити за перевезення вантажу обумовлену плату.
Згідно з пунктом 4.1. договору вартість перевезення Вантажу визначається Перевізником та вказується у рахунках-фактурах або погоджується сторонами у Замовленнях.
Сторони визнають, що достатнім та належним доказом виконання послуг з перевезення Перевізником та відповідно їх прийняття Замовником є або підписаний Сторонами акт виконання робіт (послуг), або товарно-транспортний документ, або інший документ, що може підтвердити факт виконання та прийняття робіт (послуг) за цим Договором (пункт 4.4. договору).
На виконання умов договору, позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажу, що підтверджено, зокрема, актами №4 від 28 серпня 2023 року на суму 76 835, 00 грн; №5 від 29 серпня 2023 року на суму 77 550, 00 грн; №6 від 30 серпня 2023 року на суму 77 550 , 00 грн; №7 від 31 серпня 2023 року на суму 77 110, 00 грн; №8 від 01 вересня 2023 року на суму 76 890, 00 грн; №9 від 02 вересня 2023 року на суму 38 610, 00 грн; №10 від 07 вересня 2023 року на суму 29 315, 00 грн; №11 від 08 вересня 2023 року на суму 55 165, 00 грн; №12 від 11 вересня 2023 року на суму 55 000, 00 грн.
Тобто, позивач надав відповідачу послуги з перевезення на загальну суму 564 025, 00 грн.
Акти надання послуг підписані представниками двох сторін, їх підписи скріплені печатками юридичних осіб сторін договору та містять посилання на договір № 28/08/23 від 28.08.2023.
Під час розгляду справи №914/2305/25 в суді, відповідач сплатив позивачу 50 000, 00 грн.
Отже, позивач у справі №914/2305/25 просив стягнути з відповідача 514 025, 00 грн основної заборгованості.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2025р. у справі №914/2305/25 з відповідача стягнуто 514 025,00 грн основного боргу (з урахуванням часткової оплати 50 000,00 грн, здійсненої 28.08.2025р. під час розгляду справи), а також судові витрати.
Вказане рішення суду у справі №914/2305/25 набрало законної сили 20.05.2026р.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Отже, вищезазначеним рішенням суду у справі №914/2305/25, яке 20.05.2026 року набрало законної сили, встановлено факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, в частині своєчасної сплати за послуги з перевезення.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що відповідачем несвоєчасно виконано грошове зобов`язання з оплати за послуги з перевезення на підставі договору на перевезення вантажу, у зв`язку з чим позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача трьох проценти річних у розмірі 43 651,36 грн; інфляційні втрати у розмірі 137 842,21 грн.
Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (стаття 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
За змістом договору перевезення, сторони визнають, що достатнім та належним доказом виконання послуг з перевезення Перевізником та відповідно їх прийняття Замовником є або підписаний Сторонами акт виконання робіт (послуг), або товарно-транспортний документ, або інший документ, що може підтвердити факт виконання та прийняття робіт (послуг) за цим Договором (пункт 4.4. договору).
При цьому, договір не містить конкретного строку оплати наданих послуг/виконаних робіт.
Матеріали справи не містять доказів про наявність претензій та заперечень у Замовника при підписанні актів надання послуг/виконаних робіт. Отже, роботи виконані за цими актами прийняті Замовником, тому підлягають оплаті.
Саме підписані Замовником акти реально виконаних робіт/наданих послуг, у відповідності до приписів ст.854 ЦК України є підставою для здійснення їх оплати.
Стаття 854 ЦК України передбачає, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Суд наголошує, що форма документа (зокрема, його назва) не може превалювати над його фактичним правовим змістом.
Отже, оскільки послуга/виконані роботи спожита/виконано в момент доставки вантажу, обов`язок оплати виник після підписання таких актів.
Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку з своєчасної оплати за отримані послуги не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України).
Зокрема, стаття 599 цього Кодексу визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Позивач заявив самостійні вимоги, що не були предметом справи № 914/2305/25, — про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України за весь період прострочення грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Нарахування, передбачені цією статтею, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
Відповідно до ст. 14 ГПК України, судом спір вирішується в межах заявлених позовних вимог.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом, а саме 3 % річних та інфляційних втрат.
Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо їх обґрунтованості, в межах розмірів та періоду, заявлених позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 43 651,36 грн; інфляційних втрат у розмірі 137 842,21 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Як встановлено ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладені обставини справи і приписи законодавства, суд приходить до переконання, що вимога позивача про стягнення втрат внаслідок інфляції та 3% річних відповідає приписам ч.2 ст.625 ЦК України, відтак такі є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Іншого відповідачем не доведено.
Наявні в матеріалах справи докази вищевикладених висновків суду не спростовують.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:
Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується квитанцією про сплату №3621-0997-0714-6388 від 01.05.2026р. на суму 3 328,00 грн.
Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Водночас, за приписами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
З аналізу вищезазначених норм законодавства суд слідує, що понижуючий коефіцієнт 0,8 при поданні до суду процесуальних документів в електронному вигляді застосовується імперативно.
З цього приводу судом враховуються також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у Постанові від 16.11.2022р. у справі № 916/228/22.
Таким чином, враховуючи подання до суду позовної заяви в електронній формі, на боржника слід покласти витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн (3 328 х 0,8). Відтак, 665,60 грн судового збору є надмірно сплаченими.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 665,60 гривень підлягає поверненню платнику.
Враховуючи, що від позивача не надходило клопотання про повернення судового збору, питання про повернення суми судового збору у розмірі 665,60 гривень під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.
Керуючись 13, 73-74, 76-79, 86,129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.
2.Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (адреса: Україна, 81067, Львівська обл., Яворівський р-н, село Віжомля; ідентифікаційний код 03763282) на користь Фізичної особи-підприємця Олійника Мирона Михайловича (адреса:  АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) три проценти річних у розмірі 43 651,36 грн; інфляційні втрати у розмірі 137 842,21 грн. та 2 662,40 грн. судового збору.
3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.
Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 06.07.2026р.

Суддя Король М.Р.