ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 червня 2026 року	Справа №160/13114/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

15.05.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 15.05.2026 року через систему «Електронний суд» позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 за заявою від 03.03.2026;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.09.1987: з 15.07.1994 по 31.12.1997, з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 28.02.2026;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 за заявою від 03.03.2026.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.03.2026 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу. Позивач не погоджується з прийнятим рішенням, зазначає, що набув пенсійного віку та має страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком. Позивач вказує, що відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки позивач не може нести за це відповідальність. Наведені обставини зумовили звернення до суду з позовом.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 18.05.2026 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2026 року прийнято до свого провадження означену позовну заяву та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , копія якого долучена до позовної заяви.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 досяг віку 60 років.
03.03.2026 позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року.
Заяву позивача розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області.
11.03.2026 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531).
В рішенні від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначено наступне:
- дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 03.03.2026;
- заявник на обліку, як отримувач пенсії в органах Пенсійного фонду України не перебуває;
- вік заявника 60 років;
- страховий стаж особи становить 24 роки 8 місяців 18 днів.
Результати розгляду доданих до заяви документів:
- «до страхового стажу не зараховано період роботи з 15.07.1994 по 31.12.1997 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 09.09.1987, оскільки відсутній запис про звільнення, а також в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного відсутня сплата страхових внесків з 01.01.2021 по 31.02.2026» (відповідно до викладеного в рішенні);
- згідно реєстру застрахованих осіб зараховано всі періоди.
В рішенні від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області вказано, що заявник працює та матиме право на пенсійну виплату з 11.11.2030 або при набутті необхідного страхового стажу.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
Не погодившись з рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту Закон №1058-IV).
Статтею 9 Закону №1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають в т.ч.: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно до статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно ст. 40 Закону №1058-IV заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Відповідно до ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за № 637 “Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній” передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років.
Аналізуючи наведені норми законодавства про пенсійне забезпечення встановлено, що умовами призначення пенсії є досягнення особою 60 років та наявність страхового стажу станом на день досягнення пенсійного віку.
Оскільки позивач досяг пенсійного віку у 2025 році, необхідним страховим стажем для призначення пенсії є 32 роки, що підтверджується і Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в оскаржуваному рішенні від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531).
Як було зазначено, ОСОБА_1 станом на 10.11.2025 досяг пенсійного віку 60 років, визначеного ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV.
Спірним у цій справі є обрахунок відповідачем страхового стажу позивача у 24 роки 8 місяців 18 днів через протиправне незарахування періодів роботи ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії від 03.03.2026 було подано трудову книжку серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987.
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, виданої на ім`я ОСОБА_1 , позивач:
- з 1982 по 1987 навчався в Дніпропетровському металургійному інституті (підстава диплом ПВ №727862 від 12.06.1987), за даними форми РС-право позивачу зараховано період навчання з 01.09.1982 по 12.06.1987 (4 роки 9 місяців 12 днів);
- з 09.09.1987 по 22.09.1993 працював підручним сталевара мартенівської печі 4 розряду, пресувальником на випробуванні труб 4 розряду, інженером організації нормування та оплати праці відділу наукової організації праці, інженером по організації і нормуванню праці цеху ремонту металургійних печей (накази №1565 від 09.09.1987, №204 від 22.09.1987, №580-к від 15.09.1988, №164-к від 28.02.1990, №649-к від 22.09.1993) (6 років 13 днів);
- з 23.09.1993 по 14.07.1994 працював начальником відділу нерухомості (накази №51-ок від 23.09.1993 та №38-ок від 14.07.1994) (9 місяців 22 дні);
- 15.07.1994 по дату звернення із заявою про призначення пенсії – 03.03.2026 в ТОВ «Галар ЛТД» (наказ №1-к від 15.07.1994) (31 рік 7 місяців 16 днів).
Отже, сукупний страховий стаж ОСОБА_1 станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії від 03.03.2026 складає 42 роки 3 місяці 2 дні.
Сукупний страховий стаж ОСОБА_1 станом на дату досягнення пенсійного віку - 10.11.2025 складає більше 32 років, страхвий стаж, передбачений статтею 26 Закону №1058-IV.
Отже, даними трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, підтверджується наявний страховий стаж, встановлений статтею 26 Закону №1058-IV.
За формою РС-право Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області позивачу зараховані наступні періоди навчання та роботи:
- з 01.09.1982 по 12.06.1987 – 4 роки 9 місяців 12 днів;
- з 09.09.1987 по 22.09.1987 – 14 днів;
- з 23.09.1987 по 16.09.1988 – 11 років 24 дні;
- з 17.09.1988 по 01.03.1990 – 1 рік 5 місяців 15 днів;
- з 02.03.1990 по 22.09.1993 – 3 роки 6 місяців 21 день;
- з 23.09.1993 по 14.07.1994 – 9 місяців 22 дні;
- з 01.01.1998 по 31.12.2003 – 6 років;
- з 01.01.2004 по 30.04.2009 – 5 років 4 місяці;
- з 01.02.2013 по 31.10.2014 – 1 рік 9 місяців.
В сукупності страховий стаж позивача за формою РС-право складає 24 роки 8 місяців 18 днів.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) встановлено, що відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу за наявності двох обставин:
- через незарахування періоду роботи з 15.07.1994 по 31.12.1997 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 09.09.1987, оскільки відсутній запис про звільнення;
- через відсутність сплати страхових внесків підприємством-роботодавцем з 01.01.2021 по «31.02.2026».
Водночас з форми РС-право встановлено, що незарахованими відповідачем, крім зазначених в оскаржуваному рішенні, є періоди роботи ОСОБА_1 з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020.
Стосовно періодів роботи ОСОБА_1 з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020, незарахованих відповідачем до страхового стажу, оскаржуване рішення не містить будь-яких підстав для такого незарахування, так як оскаржуване рішення немає взагалі посилань на незарахування вказаних періодів роботи позивача.
Досліджуючи правомірність прийняття рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) в частині обґрунтування відмови відсутністю необхідного страхового стажу через незарахування періоду роботи з 15.07.1994 по 31.12.1997, суд зазначає наступне.
Трудова книжка серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, видана на ім`я ОСОБА_1 , містить запис №8 «прийнятий по переводу в фірму «Галар ЛТД» на посаду заступника директора по комерційній частині» наказ №1-к від 15.07.1994.
При цьому, не зараховуючи позивачу до страхового стажу період роботи з 15.07.1994 по 31.12.1997 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області посилається на відсутність запису про звільнення.
Запис про звільнення в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, не може бути наявний, оскільки позивача не було звільнено, позивач продовжував працювати та працює станом на день як звернення із заявою про призначення пенсії від 03.03.2026, так і станом на день звернення з позовною заявою до суду.
Доказів звільнення позивача з фірми «Галар ЛТД» суду не надано.
Відтак, судом встановлено, що позивач продовжував працювати на вказаному підприємстві і станом на день звернення із заявою про призначення пенсії продовжує працювати в ТОВ «Галар ЛТД», що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, сформованими 03.03.2026 з веб-сайту Пенсійного фонду України.
Отже, відповідач був обізнаний стосовно продовження ОСОБА_1 роботи в ТОВ «Галар ЛТД», розпочатої 15.07.1994.
Про обізнаність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо продовження позивачем роботи в ТОВ «Галар ЛТД» свідчить форма РС-право, відповідно до якої відповідачем були зараховані подальші періоди роботи позивача на цьому підприємстві з 01.01.1998 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.04.2009, з 01.02.2013 по 31.10.2014.
Порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58). 
Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). 
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. 
Відповідно до п. 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З аналізу Інструкції №58 встановлено, що запис про звільнення особи з підприємства, на якому така особа працювала, вноситься в трудову книжку лише у разі звільнення працівника.
За відсутності факту звільнення працівника відсутні підстави для внесення в трудову книжку відповідного запису.
Відтак, відмовляючи у зарахуванні позивачу до страхового стажу періоду роботи з 15.07.1994 по 31.12.1997 лише за відсутності запису про звільнення при встановленому факті того, що позивач не звільнявся і продовжував працювати, за відсутності наказів про звільнення, на підставі яких такий запис міг бути внесений у трудову книжку, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області діяло необґрунтовано, не у відповідності до вимог чинного законодавства та не на підставі долучених до заяви про призначення пенсії за віком від 03.03.2026 доказів.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) в частині відмови у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу через незарахування періоду роботи позивача з 15.07.1994 по 31.12.1997, оскільки відсутній запис про звільнення (при встановленому факті відсутності звільнення позивача), є протиправним та підлягає скасуванню.
Досліджуючи правомірність прийняття рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) в частині обґрунтування відмови відсутністю необхідного страхового стажу у зв`язку з незарахуванням періоду роботи з 01.01.2021 по 31.02.2026 (як зазначено в оскаржуваному рішенні) через відсутність сплати страхових внесків підприємством-роботодавцем, суд зазначає наступне.
Трудова книжка серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, видана на ім`я ОСОБА_1 , містить запис №8 «прийнятий по переводу в фірму «Галар ЛТД» на посаду заступника директора по комерційній частині» наказ №1-к від 15.07.1994.
Позивач з 15.07.1994 як по день звернення із заявою про призначення пенсії від 03.03.2026, так і станом на день звернення з позовною заявою до суду продовжує працювати в ТОВ «Галар ЛТД», що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, сформованими 03.03.2026 з веб-сайту Пенсійного фонду України.
Підставою для незарахування періодів роботи позивачу до страхового стажу період роботи з 01.01.2021 по «31.02.2026» Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області є несплата страхових внесків підприємством-роботодавцем.
В оскаржуваному рішенні від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області самостійно визначає, що несплата страхових внесків відбулась підприємством-роботодавцем.
Відповідно до ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах.
Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Так, ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно із ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ст. 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, в якій Верховний Суд дійшов висновку, що невиконання роботавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позбавляє працівника соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Так, пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 01.01.2021 по «31.02.2026» (як зазначено в оскаржуваному рішенні), оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків.
Відповідно до записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, та з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, сформованими 03.03.2026 з веб-сайту Пенсійного фонду України, встановлено, що позивач з 15.07.1994 по теперішній час працює в ТОВ «Галар ЛТД».
Доводи пенсійного органу щодо відсутності інформації про сплату страхових внесків не є підставами для відмови в зарахуванні вказаного періоду.
Відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії також не є підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії, оскільки працівник не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
Зазначена позиція відповідає правовим висновкам Верховного суду у постановах Верховного Суду від 30.12.2021 у справі №348/1249/17, 11.10.2023 по справі № 340/1454/21.
Разом з тим, обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок згідно із частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI покладено на платника єдиного внеску.
Періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до відповідного стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.
Відтак, відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки остання не може нести за це відповідальність.
Правові висновки з цього питання відповідають усталеній практиці Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 09.09.2019 у справі №242/5448/16-а, від 31.10.2019 у справі №235/7373/16, від 06.07.2020 у справі №242/2179/17, від 09.10.2020 у справі №341/460/17, від 01.03.2021 у справі №423/757/17, від 31.03.2021 у справі №242/5696/16-а, від 17.11.2021 у справі №242/5635/16-а, а також від 15.06.2022 у справі №383/102/14-а, від 02.08.2022 року у справі № 560/4616/20.
Верховний Суд, зокрема і в постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №400/2492/24, наголосив, що позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) в частині відмови у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу через незарахування періоду роботи позивача з 01.01.2021 по «31.02.2026» (як зазначено в оскаржуваному рішенні), за відсутності сплати страхових внесків підприємством-роботодавцем, є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо незарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020, судом встановлено наступне.
Оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) не містить інформації про підстави незарахування періодів роботи з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020, проте відповідно до відомостей РС-право відповідачем вказані періоди роботи не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 .
Як було встановлено судом, позивач з 15.07.1994 як по день звернення із заявою про призначення пенсії від 03.03.2026, так і станом на день звернення з позовною заявою до суду продовжує працювати в ТОВ «Галар ЛТД», що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, сформованими 03.03.2026 з веб-сайту Пенсійного фонду України.
Проте, довідка форми ОК-5 не містить відомостей про сплату страхових внесків підприємством-роботодавцем позивача, через що в системі Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про сплату страхових внесків за ОСОБА_1 шляхом не відображення інформації за 2010, 2011, 2012, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки.
Велика Палата Верховного Суду сформувала наступний правовий висновок у постанові від 10.02.2021 у справі №805/3362/17-а, відповідно до якого страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язкові сплаті, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює ця особа, страхувальником сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Як підсумок, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що фізичні особи (працівники підприємств, які тимчасово були звільнені від своєчасного виконання обов`язку зі сплати єдиного внеску) не повинні відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.
Несплата підприємством страхових внесків підприємством-роботодавцем не може бути підставою для позбавлення особи права на отримання соціальних гарантій. Позивач не може бути позбавлений права на отримання соціальних гарантій внаслідок того, що орган, відповідальний за повноту та своєчасність сплати страхових внесків своєчасно не вжив дієвих заходів.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Відповідно до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, дані Реєстру застрахованих осіб та витяги форми ОК-5/ОК-7 мають інформаційний характер і не є виключним або безумовним доказом наявності чи відсутності страхового стажу.
Пенсійний орган зобов`язаний здійснювати всебічну та повну перевірку страхового стажу на підставі сукупності доказів, зокрема: даних Реєстру застрахованих осіб; трудової книжки; первинних документів роботодавця; архівних та довідкових матеріалів. 
Неповне відображення даних у Реєстрі застрахованих осіб не може покладатися у негативні наслідки для застрахованої особи та не є достатньою підставою для незарахування періодів роботи до страхового стажу.
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Таким чином, саме на роботодавця покладено обов`язок щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а також подання звітності до органів Пенсійного фонду України.
Позивач як найманий працівник не є суб`єктом, відповідальним за ведення персоніфікованого обліку, подання звітності чи перерахування страхових внесків, а тому неповнота або відсутність відомостей у Реєстрі застрахованих осіб не може покладатися йому у вину та бути підставою для незарахування спірних періодів роботи до страхового стажу.
З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення документації на підприємстві покладається на саме підприємство, відтак, неподання звітності або несплата страхових внесків підприємством-роботодавцем не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.
Не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
В даному випадку, суд звертає увагу, що записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, виданій на ім`я ОСОБА_1 , зроблені чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим неподання звітності або несплата страхових внесків підприємством-роботодавцем не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначеного періоду роботи до стажу.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи позивача з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020 відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.
Суд звертає увагу, що відносини з приводу правил та процедур звернення громадян за призначенням пенсії визначені приписами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1; далі за текстом - Порядок №22-1), п.п.1.1 Розділу І якого визначено форму звернення зацікавленої особи, а нормами Розділу ІІ визначено обсяг матеріалів звернення зацікавленої особи.
Проте, у даному конкретному випадку у межах спірних правовідносин саме такий стан виконання суб`єктом владних повноважень власних процесуальних обов`язків не має жодного юридичного значення, оскільки згідно з ч.3 ст.44 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Аналогічні вимоги до реалізації владної управлінської функції суб`єкта владних повноважень з приводу вчинення управлінських волевиявлень стосовно призначення громадянам пенсій сформульовані як у п.1.8 Розділу І Порядку №22-1 (де указано, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія), так і у п.4.2 Розділу IV Порядку №22-1 (де указано, що працівник пенсійного органу повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Також аналогічні вимоги до функціонування пенсійних органів сформульовані у п.п.2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (затверджене Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за № 28-2, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за № 40/26485) де указано, що Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
З наведеного слідує, що законодавець одночасно, як наділив органи системи ПФУ правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, так і обтяжив обов`язком витребування недостатніх відомостей і документів.
Таке тлумачення змісту обов`язку суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах є цілком релевантним правовим висновкам постанови Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 та постанови Верховного Суду від 08.02.2021р. у справі № 487/68/17.
Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо повноти поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.
Доказів того, що відповідач таким правом скористався в оскаржуваному рішенні не наведено.
Аналізуючи матеріали справи, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) в частині відмови у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу через неврахування відповідачем всіх періодів роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.09.1987, виданої на ім`я ОСОБА_1 , є протиправним та підлягає скасуванню.
Як наслідок, підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.09.1987: з 15.07.1994 по 31.12.1997, з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 28.02.2026.
Щодо позової вимоги про призначення пенсії, суд зазначає наступне.
При ухваленні рішення суд враховує, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
При цьому згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
За приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення. 
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд. 
Крім того, Верховний Суд, зокрема у постановах від 11 лютого 2020 року у справі №0940/2394/18, від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 дійшов подібного висновку та вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. 
Аналогічної думки дотримується Верховний суд у постанові від 09.05.2024 у справі №580/3690/23.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі №209/2050/17 зазначає, що право особи на пенсію також не може залежати від встановлення усіх обставин, які мають значення для вирішення питання про призначення пенсії, і підлягає поновленню з моменту його виникнення, тобто з дня первинного звернення до пенсійного органу.
Враховуючи, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено інших специфічних доводів неможливості призначення позивачу пенсії, аніж тих, що досліджені під час розгляду справи, з метою недопущення повторного порушення прав позивача, враховуючи той факт, що позивач досяг необхідного пенсійного віку – 60 років, та має необхідний страховий стаж, передбачений ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV – 32 роки, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, як належного органу призначення пенсії, яким розглядалась заява позивача, призначити пенсію за віком ОСОБА_1 за заявою від 03.03.2026.
Частинами 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що з урахуванням положень статті 139 КАС України понесені позивачем обґрунтовані судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1064,96 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника Драготи Анатасії Володимирівни до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2026 №10619/03-16 (номер пенсійної справи 045750036531) про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 за заявою від 03.03.2026.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.09.1987: з 15.07.1994 по 31.12.1997, з 01.05.2009 по 31.01.2013, з 01.11.2014 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 28.02.2026.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 за заявою від 03.03.2026.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (код ЄДРПОУ 13559341) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1064,96 грн. (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник