УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/1072/25 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А. М. 
Категорія 41 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого – судді Галацевич О.М. 
суддів:    Григорусь Н.Й., 
Панкеєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №293/1072/25 за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк»
на рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 03 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського А.М., у селищі Хорошів,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі – АТ «Таскомбанк», Товариство) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 64 083,29 грн, а також судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.03.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1645326692, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 47 462,79 грн строком до 10.04.2024. Позичальник, приймаючи умови кредитного договору, підтвердив ознайомлення з його змістом. На виконання умов договору грошові кошти були перераховані на рахунок відповідача. 17.12.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір факторингу № 171221, за яким первісний кредитор передав, а АТ «Таскомбанк» набуло права вимоги до боржників. Станом на 12.05.2025 заборгованість за кредитним договором № 1645326692 становить 64 083,29 грн, з яких: 39 982,79 грн – заборгованість за тілом кредиту, 4,72 грн – заборгованість за річними процентами, 24 095,78 грн – заборгованість за щомісячними процентами.
Рішенням Хорошівського районного суду Житомирської області від 03 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежність та недопустимість банківських виписок як доказів руху коштів по рахунку позичальника. Вказує, що позивачем надано виписку та розрахунок заборгованості, які підтверджують її розмір. Також зазначає, що АТ «Таскомбанк» є новим кредитором, який набув право вимоги на підставі договору факторингу № 171221 від 17.12.2021, разом із яким подано витяг з реєстру прав вимоги як його невід`ємну частину. На думку апелянта, зазначений реєстр підтверджує наявність заборгованості та її перехід до нового кредитора. Звертає увагу, що відповідач не надав доказів звернення до первісного кредитора з претензіями щодо неотримання коштів, що, на думку апелянта, свідчить про фактичне виконання договору. Крім того, вважає, що відмова у задоволенні позову з підстав відсутності конкретного платіжного документа є проявом надмірного формалізму, оскільки при відступленні права вимоги новий кредитор отримує документи в обсязі, переданому первісним кредитором, а наявність заборгованості підтверджується обліковими регістрами банку.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 03 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, зокрема первинних (касово-бухгалтерських) документів, які б підтверджували факт перерахування відповідачу кредитних коштів за кредитним договором № 1645326692. Апеляційний суд погоджується із таким висновком місцевого суду з огляду на таке.
Судом встановлено, що 30.03.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 47 462,79 грн строком на 36 місяців зі сплатою 3 % щомісячних та 0,01 % річних. Вказане підтверджується копією кредитного договору № 1645326692 від 30.03.2021 (а.с.13–14).
З матеріалів справи також вбачається, що первісний кредитор повідомив відповідача про можливе відступлення права вимоги за зазначеним кредитним договором на користь АТ «Таскомбанк».
17.12.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір факторингу № 171221, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а АТ «Таскомбанк» набуло права вимоги до боржників.
Того ж дня право вимоги за кредитним договором № 1645326692 відступлено АТ «Таскомбанк», що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги до договору факторингу від 17.12.2021, актом приймання-передачі реєстру прав вимоги та повідомленням про відступлення права вимоги.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень статті 11 Закону України від 3 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон №675-VIII) слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).
В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 512, 514, 517 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
У постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 28.10.2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом із тим, відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена в п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року №75.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.
Отже, банківська виписка (облікова) з рахунків позичальника є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі №910/1580/18; від 23.09.2019 року у справі №910/10254/18.
Таким чином, із наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
При цьому у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, необхідну для їх здійснення, у тому числі первинні документи, що підтверджують факт виконання зобов`язання перед позичальником, тобто надання кредитних коштів.
В обґрунтування заявлених вимог АТ «Таскомбанк» надало суду: копію кредитного договору № 1645326692 від 30.03.2021, паспорт кредиту ТОВ «ФК «ЦФР» № 5326692 (а.с.13–14), копії договорів про відступлення права вимоги, реєстр прав вимоги, повідомлення про відступлення прав вимоги, акт приймання-передачі реєстру прав вимоги (а.с.44–54), витяг з реєстру прав вимоги до договору факторингу від 17.12.2021 (а.с.39), виписку по особовим рахункам за кредитним договором № 1645326692 (а.с.18–34), розрахунок заборгованості станом на 12.05.2025 (а.с.35–36).
Однак зазначені документи підтверджують лише умови кредитування та факт відступлення права вимоги, але не є належними та допустимими доказами надання відповідачу кредитних коштів.
АТ «Таскомбанк» не надало суду документів, які б підтверджували фактичне перерахування кредитних коштів первинним кредитором на рахунок відповідача та їх отримання ним.
Посилання апелянта на те, що надана виписка по рахунку є належним доказом перерахування кредитних коштів, колегія суддів відхиляє, оскільки така виписка не містить відомостей про зарахування грошових коштів у розмірі, передбаченому кредитним договором, не ідентифікує відповідну операцію як надання кредиту відповідачу та не дає можливості встановити джерело походження таких коштів. Крім того, зазначена виписка складена новим кредитором та відображає внутрішній облік заборгованості, а не факт фактичного перерахування кредитних коштів первісним кредитором і їх отримання відповідачем.
Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом та не підтверджує факту надання кредитних коштів відповідачу.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор зобов`язаний довести виконання свого обов`язку за кредитним договором, а саме надання грошових коштів позичальнику у розмірі та на умовах, визначених договором.
Надані позивачем докази у своїй сукупності не дають можливості встановити факт надання кредитних коштів відповідачу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні належні та допустимі докази отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
За таких обставин доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на належних і допустимих доказах та відповідають вимогам закону.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Неправильного застосування норм матеріального чи порушень процесуального права, які могли б бути підставою для скасування рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Крім того, справа відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України є малозначною, у зв`язку з чим, згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення, а рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 03 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий 

Судді: