Справа № 939/1255/26

РІШЕННЯ
Іменем України

01 червня 2026 року	Бородянський районний суд	

Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною і скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через представника – адвоката Наконечного В.Л., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 04 квітня 2026 року поліцейський 1-ї роти 2-го батальйону УПП в Житомирській області ДПП виніс відносно нього (Д. Платона) постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 468845 за ч. 2 ст. 126 і ч. 1 ст. 122 КУпАП. Зі змісту даної постанови вбачається, що 04 квітня 2026 року, о 15 годині 35 хвилин, на 151 км автодороги М-07 Д. Платон керував транспортним засобом Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом, і рухався зі швидкістю 74 км/год у зоні дії дорожнього знаку 5.49 «Початок населеного пункту» м. Коростень, чим перевищив встановлену швидкість руху більше ніж на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 і 2.1"а" Правил дорожнього руху України. Оскаржувана постанова на місці події йому (позивачу) вручена не була, а відправлена засобами поштового зв`язку та отримана ним 10 квітня 2026 року, проте її зміст був викладений нерозбірливо, в зв`язку з чим його неможливо було прочитати. Копію постанови належної якості він отримав лише 17 квітня 2026 року. Вважав вказану постанову незаконною і такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не надано доказів належного закріплення (розміщення) поліцейським лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20. Крім того, поліцейський розглянув справу про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Так, у листі за вих. № 34331-2026/41/28/02-2026 від 17 квітня 2026 року УПП в Житомирській області ДПП повідомило йому (позивачу) про те, що фіксація порушення швидкісного режиму 04 квітня 2026 року здійснювалася працівником підрозділу в ручному режимі за допомогою лазерного вимірювача швидкості «TruCAM», який відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримання у руках під час вимірювань. До вказаного листа відповідачем долучено копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/34019, чинного до 03 червня 2026 року, з якого вбачається, що ± 2 км/год є максимально допустимою похибкою при вимірюванні швидкості транспортного засобу Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він (Д. Платон) керував. Також, вважав, що вібрація приладу TruCAM у ручному режимі може дати більшу похибку, аніж передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким він керував. Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлений порядок застосування, зокрема, технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки та засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, відповідно до якого технічний засіб з виявлення та/або фіксації правопорушень має бути монтований/розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель, закріплені на однострої, службових транспортних засобах, щоб виключало можливість його руху під час вимірювання швидкості. При цьому, використання технічного засобу в ручному режимі законодавством не передбачено. Оскільки відповідачем доказів закріплення (розміщення) в порядку, передбаченому ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20 № ТС000545, не надано, то він не може вважатися технічним засобом, що здійснює вимірювання швидкості, результати якого можуть розглядатися судом як доказ у справі, що є додатковою підставою вважати дії поліцейського такими, що не узгоджуються з нормами чинного законодавства, що й стало наслідком прийняття протиправної постанови. Крім того, поліцейський у порушення чинних норм Кодексу України про адміністративні правопорушення розглянув справу про адміністративне правопорушення за його (Д. Платона) відсутності, чим порушив його право на участь у розгляді справи. Так, після його зупинки поліцейський більше 60 хвилин вирішував як діяти в ситуації, що склалася, а потім не вручивши постанову відпустив його. Також, його не було сповіщено завчасно про час і місце розгляду справи, не відібрано у нього жодних пояснень з приводу адміністративного правопорушення, яке на думку поліцейського мало місце. Крім того, поліцейський під час його (позивача) зупинки повідомив, що його посвідчення водія, яке видане в Республіці Молдова, недійсне, оскільки з 24 квітня 2025 року, тобто, з дати видачі йому посвідки на постійне проживання в Україні пройшло більше ніж 60 днів. Водночас, відповідачем не враховано, що згідно з пп. 2 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» № 184 від 03 березня 2022 року, установлено, що в період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану строк дії посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, у разі його закінчення у період дії воєнного стану продовжується на рік і після цього підлягає заміні. Оскільки станом на день винесення оскаржуваної постанови в Україні діяв воєнний стан, то вимога про обов`язкову заміну посвідчення водія у 60-денний термін не застосовувалася протягом одного року, а саме по 23 червня 2026 року. Крім того, вказав, що він отримав національну посвідку Республіки Молдови 03 квітня 2000 року, яка відповідає вимогам Міжнародної «Конвенції про дорожній рух», оскільки зазначення у ній дати її закінчення є необов`язковим, якщо термін дії посвідки не обмежений, а тому він (позивач) має право керувати транспортними засобами на території України.
Враховуючи наведені обставини, просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 468845 від 04 квітня 2026 року і провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 126 КУпАП відносно нього (Д. Платона) закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Крім того, просив стягнути на його користь понесені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.
За ухвалою судді від 27 квітня 2026 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання.
19 травня 2026 року до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач не погоджується з доводами адміністративного позову, які полягають у порушенні інспектором процедури розгляду справи та експлуатації лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20, вважає їх такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами. Так, за наявності зафіксованого у встановленому законом порядку факт керування транспортним засобом позивачем транспортним засобом з перевищенням встановленого обмеження швидкості руху більше ніж на 20 км/год, відсутністю права керування таким транспортним засобом і наявності правових норм, що передбачають відповідальність за подібні дії, у діях позивача наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 126 КУпАП. Факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується відеозаписом з портативного реєстратора Motorola VB 400 із серійними номерами 475537 і 475816, який здійснював безперервну фіксацію обставин події та чітко відображає як момент вчинення позивачем правопорушення, так і спілкування поліцейських з ним, а також подальші дії при документуванні правопорушення, що унеможливлює довільне тлумачення обставин і виключає сумніви щодо об`єктивності фіксації. Також, факт перевищення позивачем встановленого обмеження швидкості руху належним чином підтверджується фотознімком і відеозаписом, здійсненими за допомогою спеціального технічного засобу вимірювання швидкості TruCAM, який є сертифікованим засобом вимірювальної техніки, що використовується працівниками патрульної поліції у встановленому законом порядку, а отримані з нього дані мають доказове значення. Відеозапис містить об`єктивну фіксацію факту руху транспортного засобу позивача із перевищенням встановленої швидкості руху, що в сукупності з іншими матеріалами справи повністю підтверджує правомірність винесеної постанови. Разом з тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував зафіксовані обставини або підтверджував його доводи. Натомість відповідачем подано до суду повний обсяг доказів, отриманих законним шляхом та у відповідності до вимог процесуального законодавства. Доводи позивача про незаконність використання приладу TruCAM у ручному режимі є безпідставними, оскільки ним невірно трактовані положення ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», якою передбачено можливість використання поліцією застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, в зв`язку з тим, що законодавець прямо передбачив декілька альтернативних способів використання технічних засобів, що мають функції фото-, відео- чи кінозйомки. Фіксація швидкісного режиму з використанням TruCAM, який поліцейський утримує у руках, повністю відповідає вимогам ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки такий спосіб використання охоплюється поняттями «розміщення» технічного засобу, а закон не містить вимоги щодо обов`язкового стаціонарного монтажу або закріплення TruCAM. Будь-які законодавчі заборони щодо ручного використання лазерних вимірювачів швидкості відсутні. Крім того, лазерний вимірювач швидкості TruCAM є, насамперед, засобом вимірювання із допоміжною функцією фото- та відеофіксації, який конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. З огляду на зазначене та враховуючи, що жодна норма ані Закону України «Про Національну поліцію», ані КУпАП, ані підзаконних нормативно-правових актів не встановлює обов`язку здійснювати фіксацію швидкості руху транспортних засобів виключно шляхом монтажу технічного засобу, то твердження позивача про незаконність фіксації швидкості руху лазерним вимірювачем TruCAM через те, що прилад утримувався поліцейським у руках, є юридично необґрунтованим і таким, що ґрунтується на звуженому й помилковому тлумаченні норм ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію». Також, представник відповідача вказав про те, що положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності, тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом IV КУпАП, не здійснювалося, а оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 2, 4 ст. 258 КУпАП. Будь-яких аргументів на підтвердження того, що можливе порушення інспектором порядку та процедури розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності зумовило неправильну оцінку відповідачем доказів вчинення адміністративного правопорушення, позивачем не наведено. Відеозапис з портативних реєстраторів відтворює усі обставини події, яка мала місце 04 квітня 2026 року за участі Д. Платона, а саме зупинку транспортного засобу Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під його керуванням, повідомлення працівником поліції про причину зупинки та виявлені ним порушення ПДР України, роз`яснення положень ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП і проведення розгляду справи, роз`яснення суті правопорушення і складання відповідних адміністративних матеріалів, а тому обставини щодо обмеження реалізації прав позивача, закріплених ст. 268 КУпАП, відсутні. Натомість, як убачається з матеріалів справи, постанова виносилася на місці вчинення адміністративного правопорушення у присутності позивача, який під час спілкування висловлював свої заперечення і доводи по суті вчиненого правопорушення, що свідчить про можливість реалізації своїх прав та об`єктивне рішення інспектора, як посадової особи, що приймає рішення у справі. Матеріалами справи та наявними доказами підтверджено, що позивач жодним чином не був обмежений у своїх правах щодо надання пояснень причин його зупинки, крім того жодним чином її не заперечував, був присутній під час розгляду справи та безпосередньо брав участь у розгляді справи, надаючи свої усні зауваження і пояснення в усному порядку, після розгляду справи та оголошення про складання адміністративної постанови за власною ініціативою залишив місце події, тим самим відмовившись від отримання її копії. Вважав, що розгляд справи про адміністративне правопорушення і винесення постанови відбулися у відповідності до вимог КУпАП, а обставини зазначені в адміністративному позові не відповідають дійсності, оскільки позивач, свідомо, аргументуючи свою позицію завідомо неправдивими твердженнями щодо розгляду справи за його відсутності, намагається уникнути відповідальності за порушення правил дорожнього руху. Крім того, позивач пред`явив працівникам поліції посвідку на постійне проживання України від 24 квітня 2025 року та національне посвідчення водія, видане 03 квітня 2000 року Республікою Молдова. Так, на території України є чинною Віденська конвенція «Про дорожній рух», ратифікована Указом Президії ВР УРСР № 2614 VІІІ від 25 квітня 1974 року. Пунктом 2 статті 41 Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року визначено, що Договірні сторони будуть визнавати будь-яке національне посвідчення водія, яке відповідає вимогам додатку № 6 до Конвенції, дійсним на своїй території для керування транспортним засобом, який відповідає категорії або категоріям транспортних засобів, на керування якими видане посвідчення водія, за умови, що вказане посвідчення є дійсним і що воно видане іншою договірною стороною або одним з її територіальних підрозділів, уповноважених на це цією Договірною стороною. Отже, фактично в позовній заяві позивач посилається на редакцію Віденської конвенції «Про дорожній рух», яка втратила чинність, а відповідно до вимог п. 4 Додатку 6 Віденської конвенції «Про дорожній рух» у редакції від 29 березня 2011 року, у посвідці обов`язково наводяться відомості, зокрема, щодо дати закінчення терміну дії посвідки. Вважав, що доводи позовної заяви зводяться до суб`єктивної оцінки позивача положень конвенції і не підтверджуються належними та допустимими доказами, в зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування постанови в даній справі. З огляду на викладене, оскаржувана постанова серії ДП18 № 468845 від 04 квітня 2026 року винесена уповноваженою посадовою особою у межах наданих законом повноважень, на підставі належних, допустимих і достатніх доказів із дотриманням вимог КУпАП, Закону України «Про Національну поліцію» та інших нормативно-правових актів. Факт вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 126 КУпАП підтверджуються матеріалами справи в повному обсязі, тоді як доводи позову є необґрунтованими та такими, що спрямовані виключно на уникнення адміністративної відповідальності, а тому підстави для задоволення адміністративного позову та скасування оскаржуваної постанови відсутні, в зв`язку з чим представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, а судові витрати залишити за позивачем.
20 травня 2026 року до суду від представника позивача – адвоката Наконечного В.Л. надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, зокрема, що спірне посвідчення водія видане 03 квітня 2000 року, а тому застосовувати редакцію Віденської конвенції «Про дорожній рух» у редакції від 29 березня 2011 року в частині обов`язкових реквізитів документа є невірним. На його переконання у даному випадку слід застосовувати редакцію конвенції, яка діяла станом на момент видачі позивачу посвідчення водія, що також підтверджується ч. 1 ст. 43 «Перехідні положення» Міжнародної «Конвенції про дорожній рух» у редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови. Крім того, поліцейські повідомили позивачу єдину причину, чому він не має право керувати транспортним засобом, лише те, що пройшло 60 днів з моменту видачі посвідки на постійне проживання в Україні.
Дослідивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що висунуті позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. 
Судом встановлено, що 04 квітня 2026 року поліцейським взводу 1 роти 2 батальйону УПП в Житомирській області ДПП капралом поліції Примаком А.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 468845 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 126 КУпАП за те, що він 04 квітня 2026 року, о 15 годині 35 хвилин, на 151 км автодороги М-07, керував транспортним засобом «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом, і рухався зі швидкістю 74 км/год у зоні дії дорожнього знаку 5.49 «Початок населеного пункту» м. Коростень, чим перевищив встановлену швидкість руху більше ніж на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 і 2.1"а" Правил дорожнього руху України.
Також, зі змісту вказаної постанови вбачається, що швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCAM LTI 20/20, серійний номер № ТС000545.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Статтею 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 126 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (стаття 245 КУпАП).
Згідно зі статтею 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до вимог статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, зокрема, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. У випадках, передбачених частинами першою - третьою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
За змістом статті 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Статтею 279 КУпАП визначений порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що розпочинається з представлення посадової особи, яка розглядає дану справу, після чого посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки.
Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з вимогами статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі, яка повинна містити найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;  дату розгляду справи;  відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;  опис обставин, установлених під час розгляду справи;  зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;  прийняте у справі рішення.  Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:  дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;  транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);  технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);  розмір штрафу та порядок його сплати;  правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;  відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Системний аналіз зазначених норм дає суду підстави для висновку, що чинним законодавством передбачено спрощену процедуру розгляду посадовою особою УПП справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 126 КУпАП, що виключає необхідність дотримання інспектором поліції процедури, передбаченої для розгляду справи про адміністративне правопорушення у загальному порядку.
З відтвореного відеозапису події з портативних реєстраторів поліцейських вбачається, що 04 квітня 2026 року, о 15 годині 36 хвилин, працівник полії зупиняє транспортний засіб «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , за порушення правил дорожнього руху, а саме перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину. Поліцейський представився, повідомив про здійснення відеофіксації, назвав причину зупинки та встановив особу водія, роз`яснив права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, і суть інкримінованих йому адміністративних правопорушень, після чого, дослідивши всі обставини справи, повідомив водію про те, що відносно нього буде складено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 126 КУпАП і накладено адміністративне стягнення із застосуванням ст. 36 КУпАП у виді штрафу. Однак, позивач не став чекати складання адміністративної постанови, зазначивши, що немає часу та те, що він ознайомлений з її змістом під відеозапис, і попросив поліцейського надіслати копію постанови засобами поштового зв`язку за місцем його проживання, після чого за власною ініціативою о 16 годині 17 хвилин залишив місце події.
З огляду на встановлені обставини, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що працівниками поліції було порушено його право на участь у розгляді справи, оскільки такий розгляд фактично відбувся у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, із забезпеченням реалізації її прав у відповідності до вимог чинного законодавства.
Так, позивачу ставиться у вину те, що він, керуючи транспортним засобом, рухався зі швидкістю 74 км/год у зоні дії дорожнього знаку 5.49 «Початок населеного пункту», тобто перевищив швидкість руху більше ніж на 20 км/год, чим порушив вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.
Пунктом 5.49 Правил дорожнього руху України визначені вимоги до знаку «Початок населеного пункту», який має містити найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах.
За перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати технічні прилади і технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Згідно з вимогами статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, зокрема, фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, які може закріплювати на однострої, службових транспортних засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що швидкість руху транспортного засобу «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував позивач, вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCAM LTI 20/20, серійний номер № ТС000545, який є спеціальним технічним засобом і має функції фото-і кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до інформації, наданої Управлінням патрульної поліції в Житомирській області ДПП НП України, фіксація порушення позивачем швидкісного режиму 04 квітня 2026 року здійснювалася працівником підрозділу за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM у ручному режимі, що підтверджується листом від 17 квітня 2026 року за № 34331-2026/41/28/02-2026 (а.с. 12).
На підтвердження вчинення позивачем порушення вимог п. 12.4 ПДР суду надано відеозапис і фотознімок, здійснені за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20, серійний номер № ТС000545, на який Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 29 серпня 2012 року виданий сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки № UA-МІ/1-2903-2012 і який пройшов повірку, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/34019, чинним до 03 червня 2026 року (а.с. 59-64, 66, 67-68).
Лазерний вимірювач швидкості TruCAM призначений для вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному або автоматичному режимах, відноситься до мобільних або ручних дистанційних приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху, конструктивно створений для утримання у руках під час вимірювань, встановлення якого стаціонарно не вимагається, оскільки такий метод використання не впливає на точність проведеної фіксації, що також підтверджується листом ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01 липня 2025 року за № 22-38130 (а.с. 65).
Так, із фотознімку та відтвореного відеозапису вбачається, що 04 квітня 2026 року, о 15 годині 35 хвилин, на 151 км автодороги М-07 (географічні координати 50о59?9.68?N; 28о40?0.57?Е) зафіксовано транспортний засіб «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухається зі швидкістю 74 км/год при дозволеній на даній ділянці дороги – 50 км/год (а.с. 59, 60).
Параграфом 1 глави 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначені основні положення про докази.
За змістом ч. 1 і 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 74 КАС України).
Згідно з вимогами статей 75 і 76 КАС України, достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі № 216/5226/16-а.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що поліцейський мав право здійснювати фіксацію порушення позивачем швидкісного режиму приладом, тримаючи його в руках, а надані відповідачем докази на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, є належними, допустимими, достовірними та достатніми.
За таких обставин суд вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 468845 від 04 квітня 2026 року в частині притягнення позивача до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП прийнята відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства.
Водночас, суд не вбачає підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП з наступних підстав.
Так, за ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема, за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Позивачу ставиться у вину порушення п. 2.1"а" Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Судом встановлено, що позивач має посвідчення водія, видане 03 квітня 2000 року в Республіці Молдова, та посвідку на постійне проживання в Україні, видану 24 квітня 2025 року, які він пред`явив працівникам поліції, що також підтверджується долученим до матеріалів справи відеозаписом з портативних реєстраторів (а.с. 14 зворотній бік, 15, 59).
Відповідно до вимог абзацу 1 пункту 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 08 травня 1993 року (далі – Положення), особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.
Абзацом 5 пункту 30 Положення передбачено, що посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів (за винятком випадків, визначених пунктом 32 цього Положення).
З наведених норм законодавства слідує, що позивач, отримавши 24 квітня 2025 року посвідку на постійне проживання в Україні, повинен був обміняти належне йому посвідчення водія, видане в Республіці Молдова, не пізніше 60 днів з дати видачі документів на постійне проживання в Україні, тобто 24 червня 2025 року.
Однак, згідно з підпунктом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами», установлено, що у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану строк дії посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, у разі його закінчення у період дії воєнного стану, продовжується на рік і після цього підлягає заміні. Заміна такого посвідчення проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався і діє на даний час.
Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що посвідчення позивача станом на 04 квітня 2026 року було дійсне на території України та підлягає обміну в порядку, визначеному пунктом 30 Положення, не пізніше 24 червня 2026 року.
Крім того, Указом Президії ВР УРСР № 2614-VІІІ від 25 квітня 1974 року було ратифіковано Конвенцію про дорожній рух від 08 листопада 1968 року (далі – Конвенція), учасником якої є Республіка Молдова.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 41 Конвенції, Договірні Сторони визнаватимуть будь-яку національну посвідку водія, складену їхньою національною мовою або однією з їхніх національних мов, або, якщо її не складено такою мовою, супроводжувану завіреним перекладом, а також будь-яку національну посвідку водія, що відповідає приписам Додатка 6 до цієї Конвенції.
Конвенція містить, зокрема, Додаток № 6 у редакції, чинній до 28 березня 2011 року, та редакції, яка набрала чинності 29 березня 2011 року.
При винесенні оскаржуваної постанови, поліцейський керувався положеннями Конвенції у редакції, що діє з 29 березня 2011 року, відповідно до підпункту 4b) пункту 4 Додатку 6 якої у національній посвідці водія обов`язково зазначається дата закінчення терміну дії посвідки.
Однак, зазначені вимоги до відомостей, які обов`язково мають бути наведені в посвідці, мають застосовуватися до національних посвідок водія, які видані після набрання чинності цього Додатку у наведеній редакції, тобто з 29 березня 2011 року.
Разом з тим, судом встановлено, що посвідчення водія, яке не має строку дії, позивач отримав 03 квітня 2000 року, тобто на час коли діяли положення Додатку в редакції, чинній до 28 березня 2011 року.
Так, підпунктом 7 пункту 4 Додатку 6 передбачено, що в посвідці обов`язково зазначаються відомості щодо дати закінчення дії посвідки. Проте, приміткою до вказаного підпункту визначено, що зазначення таких відомостей є необов`язковим, якщо термін дії посвідки не обмежений.
Також, судом враховано, що згідно з інформацією Департаменту реєстрації транспортних засобів та кваліфікації водіїв транспортних засобів Республіки Молдова ОСОБА_3 були видані водійські права № 005500157 від 03 квітня 2000 року, які не мають терміну дії; Посольство Республіки Молдова в Україні підтверджує, що цей документ є у базі даних Республіки Молдова; серед числа позбавлених права керування на території Республіки Молдова, або тимчасово обмежених у цьому праві Дмитра Платона не має (а.с. 41 зворотній бік).
Отже, аналіз доказів у справі в сукупності з відповідним законодавством дає підстави для висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, а його притягнення до відповідальності в даному випадку є помилковим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Положеннями частини 3 статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний, зокрема, має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, а тому оскаржувана постанова в частині притягнення його до відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
З огляду на те, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню лише в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а в іншій частині є чинною, то суд вважає за необхідне змінити захід стягнення у межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП, і визначити ОСОБА_4 захід стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень.
Що стосується вимог позивача про стягнення понесених ним судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з вимогами статті 137 КАС України спеціаліст, перекладач, експерт отримують винагороду за виконані роботи (надані послуги), пов`язані із справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг). У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм їх реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Судові витрати мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації судових витрат, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих послуг та виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
На підтвердження понесених позивачем судових витрат суду надано копії договору № 01/04-26 про надання правничої допомоги від 13 квітня 2026 року, акту про надання послуг і рахунку на оплату № 18/05-2026-1А від 18 травня 2026 року до вказаного договору, рахунку № 11/05/2026 за послуги перекладу, виконаного ФОП ОСОБА_5 , і платіжної інструкції за оплату таких послуг від 11 травня 2026 року, згідно яких розмір судових витрат становить 9 600 грн, які складаються із: 8 500 грн – витрат на правову допомогу; 1 100 грн – витрат на оплату послуг перекладача (а.с. 21 зворотній бік-24, 25, 42-43, 49-50).
20 травня 2026 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення, у яких зазначено, зокрема, про те, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу в розмірі 8 500 грн не відповідає критеріям розумності, співмірності та необхідності, оскільки в даному випадку справа є малозначною і стандартною для категорії справ про оскарження постанови про адміністративне правопорушення і не потребувала аналізу значного обсягу доказів, проведення експертиз чи допиту свідків, а її розгляд здійснювався у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, що суттєво зменшує обсяг і складність роботи адвоката. Фактичний час, достатній для підготовки позову, додатків, аналізу постанови й формування правової позиції не може займати майже п`ять годин, що на думку представника відповідача вже саме по собі вказує на завищення розміру витрат, понесених на правову допомогу, а тому заявлена сума не є співмірною зі складністю даної справи. Також, представник вказав, що опис виконаних робіт є неналежним і недетальним, оскільки його форма та зміст не відповідають вимогам ч. 4 ст. 134 КАС України, та він не містить конкретизації годин і фактичного часу, необхідного на кожну окрему дію, що унеможливлює перевірку реальності й розумності витрат, а тому не може бути підставою для їх стягнення. Крім того, дії позивача, пов`язані із залученням перекладача, були зумовлені виключно його власною ініціативою і його власного способу представництва та реалізації своїх прав, а не об`єктивної процесуальної необхідності чи вимоги суду щодо забезпечення перекладу. Такі витрати на думку представника відповідача були недоцільними і такими, що не впливають на встановлення обставин справи, не мають процесуального значення для вирішення спору, оскільки його суть стосувалася відсутності в посвідченні водія зазначення дати закінчення терміну дії документа. Оскільки цей факт позивачем не заперечується, то витрати понесені ним на залучення перекладача не впливають на встановлення обставин справи та не стосувалися предмета доказування, не були необхідними та обґрунтованими, а тому не підлягають відшкодуванню.
Вирішуючи питання про розподіл понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 23 квітня 2019 року в справі № 826/9047/16.
Враховуючи предмет позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, обсяг виконаних адвокатом Наконечним В.Л. робіт, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 500 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності.
Суд вважає, що витрати на правничу допомогу в заявленому розмірі є завищеними щодо відповідача, яким у цій справі є установа, що фінансується з державного бюджету.
З огляду на зазначене, беручи до уваги предмет спору та складність справи, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який буде відповідати критеріям розумності, справедливості та співмірності, становить 3 000 гривень.
Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, то суд дійшов висновку про необхідність стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 1 500 грн і витрат, понесених на сплату судового збору, в розмірі 266 гривень 24 копійки (50% заявлених позовних вимог).
Щодо витрат, понесених позивачем на оплату послуг залученого перекладача, суд зазначає наступне.
З аналізу частини 2 статті 71 КАС України вбачається, що залучення перекладача до участі в адміністративному судочинстві здійснюється виключно ухвалою суду за клопотанням учасника справи або з ініціативи суду.
При розгляді даної справи питання про залучення перекладача судом не вирішувалося, а його залучення здійснено позивачем з власної ініціативи для перекладу посвідчення водія, що в даному випадку не є необхідним для вирішення судом спору по суті, оскільки відповідний документ, у тому числі й відсутність у ньому дати закінчення терміну його дії, є зрозумілим суду без перекладу.
У разі необхідності перекладу документів, суд міг залучити перекладача з власної ініціативи, або залишити позов без руху при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, надавши позивачу строк для перекладу документів, складених іноземною мовою.
Враховуючи викладене, оскільки витрати, понесені позивачем на залучення перекладача, не впливають на встановлення обставин справи, не були необхідними та обґрунтованими, то суд вважає, що вони відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 9, 122, 126, 222, 245, 247, 251, 252, 258, 268, 279, 280, 283, 286 КУпАП, ст. 2, 6-10, 71-76, 77, 122, 132, 134, 137, 139, 241-246, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов  ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною і скасування постанови про адміністративне правопорушеннязадовольнити частково.
Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 468845 від 04 квітня 2026 року скасувати в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення і провадження у справі в цій частині закрити.
Змінити застосований до ОСОБА_1 захід стягнення за постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 468845 від 04 квітня 2026 року, зі штрафу в розмірі 3 400 гривень на захід стягнення у межах, передбачених ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції(ЄДРПОУ 40108646) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень і витрати на сплату судового збору в розмірі 266 (двісті шістдесят шість) гривень 24 копійки.
В іншій частині позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного рішення до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Повне рішення суду складено 01 червня 2026 року.

Суддя	Марина ГЕРАСИМЕНКО