ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4888/26 Справа № 203/5798/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 32 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за а апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 01 грудня 2025 року у складі судді Єдаменко С.В.
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2025 року ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 03 січня 2025 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» № 2000042, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 26500,00 грн., шляхом перерахування у безготівковій формі на платіжну карту № НОМЕР_1 на умовах строковості, зворотності, платності. 
ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором. У свою чергу відповідач всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на нього обов`язки не виконав, порушив умови кредитного договору і допустив утворення заборгованості у розмірі 90770,99 грн., яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у розмірі 26499,99 грн.; заборгованості за процентами у розмірі 51021 грн., заборгованості за штрафними санкціями у розмірі 13250,00 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь та вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 01 грудня 2025 року позов ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» заборгованість за кредитним договором № 2000042 від 03 січня 2025 року в розмірі 77520,99 грн., яка складається із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 26499,99 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 51021,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2068,79 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., а разом 4568,79 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеної заборгованості за тілом кредиту та процентами, оскільки договір про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» № 2000042 від 03 січня 2025 року укладений у спосіб, визначений чинним законодавством й фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті. Відмовляючи у задоволенні решти вимог суд виходив із того, що позичальник (відповідач) звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України у період дії в Україні воєнного стану, а тому відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за пенею.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що ЗУ «Про споживче кредитування» прямо передбачено, що договори про споживче кредитування не можуть містити загальну відсоткову ставку річну більше ніж 365% (1% в день) річних. Крім того, з кредитного договору та розрахунку заборгованості, вбачається, що деякі пункти даного договору, а саме стосовно процентної ставки по кредиту є нікчемними, оскільки на момент укладення договору вони вже суперечили кредиту і не можуть бути застосовані при розрахунку заборгованості, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 03 січня 2025 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено договір № 2000042 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», згідно з яким позивач надав грошові кошти в розмірі 23500,00 грн. зі строком користування 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. 
Крім того, між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 08 січня 2025 року було укладено додаткову угоду до договору № 2000042 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» від 03 січня 2025 року, якою відповідно до умов п.1, сторони домовились збільшити суму кредиту на 3000,00 грн. 
Таким чином, п.1.2 договору викладено в новій редакції, а саме: «сума кредиту складає 26500,00 грн.».
Пунктом 1.5 договору передбачено, що тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процентна ставка становить 1% в день. Відповідно до внесених змін, загальні витрати на дату укладення договору складають: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 95220 грн. Згідно п.п.1.9.1 договору орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 2176,57% річних.
Згідно з п.п.2.1. договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № НОМЕР_1 .
Також, ОСОБА_1 було підписано паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію щодо суми кредиту, строку договору і строку кредитування, а також розмір процентної ставки. 
ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» виконало умови договору про надання споживчого кредиту та перерахувало шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки відповідача кошти в розмірі 23500,00 грн. та 3000,00 грн. на номер платіжної карти № НОМЕР_1 , що підтверджується копіями листів ТОВ «ПЕЙТЕК» 08 липня 2025 року.
Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» надано інформацію, яка підтверджує: факт видачі картки № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , надано виписку, з якої вбачається зарахування на вказану картку грошових коштів у загальній сумі 26500,00 грн., а також користування вказаними коштами. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 11 серпня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідача складає 90770,99 грн., та складається із заборгованості: за тілом кредиту у розмірі 26499,99 грн.; заборгованості за процентами у розмірі 51021 грн., заборгованості за штрафними санкціями у розмірі 13250,00 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов`язково повинна бути досягнута згода.
Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із п.1 ст.1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З положень кредитного договору та ст.ст.1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми.
У ч.1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронні довірчі послуги» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
При укладенні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що кредитний договір укладений між сторонами у спосіб визначений чинним законодавством України, сторони кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору перед його укладанням, сума кредиту, строк кредиту, процентна ставка по кредиту, розмір процентів за користування кредитом, річна процентна ставка, загальна вартість кредиту для позичальника з урахуванням процентної ставки та виходячи з обраних споживачем умов кредитування, ОСОБА_1 погодилась на укладення договору саме такого змісту та підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тому в силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним. 
У розумінні положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
З урахуванням викладеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, з яким погоджується колегія суддів, оскільки кредитний договір укладений у спосіб, визначений чинним законодавством й враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку не повернуті, що свідчить про порушення прав кредитора, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення грошових коштів відповідно до умов договору, а тому наявні правові підстави для стягнення з боржника заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» № 2000042 від 03 січня 2025 року в розмірі 77520,99 грн., яка складається з: 26499,99 грн. заборгованість за тілом кредиту, 51021,00 грн. заборгованість по процентах.
Стаття 549 ЦК України передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд зазначив щодо застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів.
Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №183/7850/22.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по штрафу, оскільки на території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час, з урахуванням внесених змін до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 17 березня 2022 року, положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за штрафом, оскільки позичальник (відповідач) звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України у період дії в Україні воєнного стану.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат суду надано договір про надання правничої допомоги від 10 березня 2025 року № 52 про надання правничої допомоги з додатком 2 до нього, який містить розрахунок вартості правничої допомоги та акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 14 серпня 2025 року.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що наявні у матеріалах справи та надані суду документи є підставою для відшкодування судом витрат на правничу допомогу, враховуючи складність справи, обсяг наданих послуг та розумність таких витрат та результати розгляду справи, визначивши їх розмір 2500,00 грн., що відповідає критеріям розумності, виваженості таких витрат та виходячи з конкретних обставин даної справи.
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що ЗУ «Про споживче кредитування» прямо передбачено, що договір про споживче кредитування не може містити загальну відсоткову ставку річну більше ніж 365% (1% в день) річних, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги про те, що з кредитного договору та розрахунку заборгованості, вбачається, що деякі пункти даного договору, а саме стосовно процентної ставки по кредиту є нікчемними, оскільки на момент укладення договору вони вже суперечили кредиту і не можуть бути застосовані при розрахунку заборгованості, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки підписавши кредитний договір сторони дійшли згоди щодо істотних умов цього договору, з яким ознайомився та погодився відповідач.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 01 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 23 червня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 03 липня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров